# data[].attributes.attachment_caption
Наші. Інженерна історія України

# data[].attributes.headline
Наша інженерна історія. 

# data[].attributes.subject
Наша інженерна історія. 

# data[].attributes.body
Щоб додати повідомлення, клацни на вільне місце. Відкриється текстове поле. Впиши туди прізвище українського інженера,про якого ти прочитав і той факт про нього, який тебе вразив чи здивував, зацікавив чи ти через цю інформацію ще більше пишаєшся українцями і своєю країною! Можна приєднати картинки чи посилання ( див. іконки).
Не забудь вказати своє прізвище, бо як ми дізнаємось, що це саме твоя думка. ЦІКАВОГО ЧИТАННЯ.

# data[].attributes.attachment_caption
Салій Нікас 

# data[].attributes.headline
Хірургічна маска 

# data[].attributes.subject
Хірургічна маска 

# data[].attributes.body
У 19 столітті проводили операції ,а рукавичок до 1889–1890 років  не існувало. Чистотою інструментів також не надто переймались. Тільки в 1847 році лікарів зобов’язали перед оглядом пацієнтів або проведенням операцій мити руки в розчині хлорного вапна. У 1965 році почали застосовувати карболову кислоту. Речовина нещадно вбивала мікробів і так само нещадно подразнювала шкіру рук хірургів. Вихід із цієї ситуації знайшли, почали одягати гумові рукавички. Перші пари таких рукавичок для них виготовили спеціалісти Goodyear Rubber Company. За всіма нововведеннями уважно слідкував професор Ян Мікулич-Радецький. Команда хірургів, яку він очолював, ретельно мила руки, дезінфікувала інструменти  та ще й оперувала в гумових рукавичках, щоб понизити передачі інфекції. Учені провели експерименти і зрозуміли, що бактерії оселялися на поверхнях тільки тоді, коли Лащенков розмовляв, чхав або кашляв, а коли проводив той самий час в операційній мовчки, поверхні залишалися чистими. Для цього придумали тканинну хірургічну маску.

# data[].attributes.headline
Видатний вчений України

# data[].attributes.subject
Видатний вчений України

# data[].attributes.body
(Назар Одинець)

Федір Піроцький - український вчений, який винайшов трамвай!
1874 рік- розробив проект машини змінного струму та системи передачі електроенергії через залізний дріт, закріплений телеграфними ізоляторами на дерев‘яних стовпах.

1875 року Піроцький запустив вагони на електричній тязі і проклав першу електрифіковану лінію.
Вчений народився в Полтавській області. За його напрацюваннями в Берліні 1881 року відкрили першу постійну електричну трамвайну лінію.
В Києві трамвай з’явився в 1892 році.

# data[].attributes.headline
Івченко Олександр 

# data[].attributes.subject
Івченко Олександр 

# data[].attributes.body
Румуни кажуть drujbă, коли мова йде про те, чим можна спиляти погане та гніле дерево або розрізати дрова.
До речі не тількі в Румуніі слово дружба перетворилося на фірму бінзопил .
Те саме сталося та в Грузії . Грузини також роблять таку назву компаніям та бренда бинзопил

Ви можете переглянути відео про різні бензопили воно з верху

Конструктор Івченко Олексндер
На той час він мав та керував крупним бюро у Запоріжжі
Але це було так довгим довном

На моторах були деталі
Ан 22

Проведемо експеремент
Що буде якщо якщо зняти з пили двигун
З низу буде відповідь

Відповідь
Можно перетворити це у лодку та багато всього .

Та навіть з цим двигуном можно було піднятися до неба .
Тобто перетворити цю пилу у гелікоптер , чи щось інакше .

Всіх дякую хто прочитав мій текс
Мірра Салій 5.4 клас

Хто хоче може відповісти на запитання
1. Як  називаеться бензопили про які я писала ?
2. Що можна створити із мотору бензопили  3.хто має бюро ?
4. Де мають бюро ?

# data[].attributes.body
Рентген

Українець Іван Пулюй за 14 років до німця Вільгельма Рентгена сконструював трубку, яка згодом стала прообразом сучасних рентгенівських апаратів. Він набагато глибше, ніж Рентген, проаналізував природу і механізми виникнення променів, а також на прикладах продемонстрував їх суть. Саме Іван Пулюй першим в світі зробив рентгенівський знімок людського скелета.

# data[].attributes.attachment_caption
Ляховенко Захар 

# data[].attributes.headline
Володимир Хавкін

# data[].attributes.subject
Володимир Хавкін

# data[].attributes.body
Володимир Хавкін створив перші в історії вакцини проти чуми та холери. Він працював у лабораторії Мечникова спочатку в Одесі, а згодом у Парижі. У Франції Володимир Хавкін винайшов протихолерну вакцину. Уряд царської Росії відмовився застосовувати винахід політичного супротивника московської імперії. Після відмови застосовувати протихолерну вакцинацію у низці країн Європи, Хавкін з 1896 року працював в Індії, де створив першу в історії вакцину проти чуми. Зусилля вченого знайшли підтримку уряду Великобританії. Експерименти з винайденими вакцинами Хавкін найчастіше проводив своєму організмі. В Індії було вакциновано понад 4 мільйони людей. Видатний учений був призначений головним бактеріологом країни та директором Бомбейської протичумної лабораторії. Пізніше цю лабораторію було перетворено на Інститут Хавкіна.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Вакцини проти холери — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Петров В'ячеслав Васильович

# data[].attributes.subject
Петров В'ячеслав Васильович

# data[].attributes.body
створенню фізичних основ, принципів, методів та систем оптичної реєстрації інформації;

створенню матеріалів для оптичної реєстрації інформації та управління оптичним випромінюванням;

створенню технології довготермінового зберігання цифрової інформації;

розробці методів та створенню баз даних інформації з раритетних носіїв та баз даних наукової реферативної інформації;

розробці та впровадженню високих технологій у медичну практику (в галузі офтальмології) та для оснащення автошляхів з метою забезпечення безпеки руху .

# data[].attributes.body
(Міхаїл Кудрявцев)

Ігор Сікорський - авіаконструктор(вчений) з Києва, який винайшов вертоліт.

Він зробив свої простіші та перші вертольота у 1908-1911 роках. Їх вантажопідйомність була 9 пудів(147кг). Вони були представлені на двух-дневній виставці у Києві.

Працював Ігор Сікорський у російській імперії та США. У 1918 році він назавжди покинув расію. Емігрувавши спочатку до Лондону та Парижу, потім у 1919 році назавжди оселившись у США, де у 1923 році заснував компанію Sikorsky Aircraft. Та до кінця життя він займався авіаконструкцією.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.headline
Анатолій Малихін “Біопромінь»

# data[].attributes.subject
Анатолій Малихін “Біопромінь»

# data[].attributes.body
Хто з нас в дитинстві не боявся здавати кров на аналіз?

Аналіз крові без крові? Ні, це не фантастика. Це винахід українського вченого Анатолія Малихіна. Саме він придумав, як дізнатися стан крові, не пошкоджуючи шкіру пацієнта.

На людину прикріплюють 5 датчиків (2 на шиї поблизу сонної артерії, 2 під пахвами і останній на животі). Так от вони можуть визначити 131 показник здоров’я пацієнта! Розробки українця тривали 25 років. Точність даних до 98%, що не поступається традиційному способу. Однак переваги "Біопроменя" затьмарює ціна. Викласти за чудо-апарат доведеться 20 тисяч доларів.

І поки українців мучать звичайними аналізами крові в чергах і на голодний шлунок, винахід українця активно використовують у Китаї, Саудівській Аравії, Німеччини, Єгипті та Мексиці.

Даніл Лібанов клас 5.4

# data[].attributes.headline
Петро Бобонич 

# data[].attributes.subject
Петро Бобонич 

# data[].attributes.body
Анастасія Свиридова

Бобонич Петро Петрович народився в смт. Міжгір'ї Закарпатської області 19 червня 1942 року в сім'ї службовців. В 1949 році поступив в Міжгірську середню школу, яку закінчив в 1959 році. Два роки працював лаборантом Міжгірської середньої школи. В Ужгородський державний (сьогодні — національний) університет поступив в 1961 році. З першого курсу його призвали до військової служби. З 1964 року він продовжував навчатися на фізико-математичному факультеті (згодом фізичному). Закінчив Ужгородський державний університет (УжДУ) за спеціальністю «фізика». З 1974 року працює в УжДУ на посаді інженера, а далі на посадах молодшого та старшого наукового співробітника.

Автор понад 150 наукових статей, тез доповідей та матеріалів, методичних посібників и підручників. Перший винахід зробив в 1976 році. В 1978 році йому дали медаль «Изобретатель СССР».

Захистив кандидатську дисертацію в Чернівецькому університеті в 1989 році. Тема дисертації «Оптичне випромінювання складних сульфідів миш'яку при електронному збудженні». Під час довгорічної праці над дисертацією Петро Бобонич при дослідженні взаємодії електронів з поверхнею твердих тіл (в тому числі напівпровідників) виявив нові властивості випромінювання поверхні складних напівпровідникових сполук та металів. Ним було встановлено, що оптичне випромінювання при електронному збуджені поверхні твердих тіл поширюється під кутом, близьким до 54 градусів, та є постійним при будь-якому куті падіння електронів. За матеріалами дослідження була подана заявка на видачу диплома на наукове відкриття «Властивості емісії фотонів із поверхні твердого тіла під постійним кутом при електронному збудженні», зареєстрованим у Всесоюзному науково-дослідному інституті державної патентної експертизи (м. Москва) під номером № ЕП-61-ОТ-12090 від 7.02.1991 г. Пріоритет по виявленому ефекту був зафіксований по авторському свідоцтву колишнього СРСР під назвою «Спосіб дослідження поверхні твердих тіл при електронному збуджені», причому способу присвоєно ім'я винахідника. За результатами дослідження він написав наукові праці в наукових журналах та представив на наукових конференціях. Цей ефект став основою його дисертації.

В 1990 році на ВДНГ України отримав золоту медаль та диплом першого ступеню за розробку еталонних спектральних ламп. При розробці нових по суті фотоприймачів та дослідженню їх властивостей ним виявлений новий ефект під назвою «Фотоелектричний ефект інверсії знаку електрорушійної сили». Встановлено, що при дії на нові розроблені фотоприймачі монохроматичним світлом від ультрафіолетового до інфрачервоного світла відбувається так звана інверсія (зміна) знаку фотоелектрорушійної сили (фотоерс). Окрім того при падінні монохроматичного світла на колектор чи емітер фотоприймача також відбувається реєстрація зміни знаку електрорушійної сили від плюса до мінуса відповідно. Державне відомство України з патентів присвоїло назві ефекту прізвище Бобонича. На посаді старшого наукового співробітника кандидат фізико-математичних наук Бобонич Петро Петрович займався науковими дослідженнями, розробляв прилади для наукових та навчальних лабораторій. Бобонич Петро Петрович зараз знаходиться на науковій пенсії. На посаді доцента в УжНУ Бобонич Петро для студентів медичного факультету читав курс «Медична та біологічна електроніка». Під час наукової та викладацької роботи в УжНУ займався розробками в області медичного приладобудування з метою створення простих та дуже необхідних приладів для діагностики і лікування різних захворювань.

Під час дослідження багатошарових напівпровідників ним були виявлені два нові ефекти, зв'язані з інверсією знаку фотоерс. Загальний ефект Бобонича полягає в тому, що при дії на фотоприймач із структурою р-n-р-n-типу монохроматичним світлом від ультрафіолетової до інфрачервоної області довжини світла відбувається зміна знаку фотоелектрорушійної сили (фотоерс) із знаку «–» на «+». Спеціальний ефект Бобонича полягає в тому, що при дії монохроматичним світлом на перший р-шар фотоприймача, який є анодом його структури p-n-p-n-типу, виникає на його виході знак фотоерс «+», а при дії монохроматичним світлом на останній n-шар, який є катодом фотоприймача, на виході фотоприймача виникає знак фотоерс «–».

За результатами Всеукраїнського конкурсу «Винахід-2006» Бобонич П. П. отримав диплом за третє місце в абсолютній номінації за неінвазійний глюкометр. Неінвазійним глюкометром, який він розробив, цікавились в Сінгапурі, Китаї, Ізраїлі, США, Канаді, Росії та багатьох інших країн. В Росії цим приладом зацікавився Росздравнадзор, яким було проведено перші дослідження для розробки глюкометрів та отримано позитивний відгук про роботу неінвазійних глюкометрів. Через рік, в 2009 році, Бобонич Петро отримав диплом та перше місце по Закарпатській області в конкурсі «Винахід-2008» за оптичний томограф для діагностики захворювання молочної залози жінок. Цей прилад зміг би дати можливість діагностувати захворювання без застосування рентгенівського проміння, яке є шкідливим для людей.

Він розробив нові неінвазійні глюкометри: наручний годинник-глюкометр та каблучку-глюкометр. В 2012 році Бобонич Петро отримав диплом і перше місце по Закарпатській області в конкурсі «Винахід-2011» за глюкометр, який був виготовлений у вигляді наручного годинника. Цей винахід можна використати також для введення інсуліну за допомогою інсулінового насоса, який програмується через глюкометр-наручний годинник.

У 2014 році Бобонич П. П. став лауреатом конкурсу «Найкращий Закарпатець-2013» і нагороджений нагрудним знаком «Віжи-3000» за № 310. Бобонич П. П. розробив і запатентував приставки до мобільних пристроїв для вимірювання концентрації глюкози крові у хворих на діабет. Має 22 авторські свідоцтва колишнього СРСР, 89 патентів України та 6 патентів РФ.

# data[].attributes.headline
Володимир Тараненко (Капсула, яка врятує пасажирів під час аварії літака)

# data[].attributes.subject
Володимир Тараненко (Капсула, яка врятує пасажирів під час аварії літака)

# data[].attributes.body
Володимир Тараненко розробив капсулу, яка відділяється від літака за лічені секунди, що дозволяє врятувати пасажирів.

Система роботи капсули досить проста – спочатку з літака виштовхується маленький парашут, який витягує великий парашут, а той вже витягує саму капсулу. Весь цей процес відбувається за 2-3 секунди. Володимир Тараненко зробив патент на винахід і не збирається зупинятися на досягнутому і буде надалі вдосконалювати капсулу і намагатися впровадити її в масове виробництво.

Марк Кушнір 5.4

# data[].attributes.attachment_caption
Анастасія Гарань

# data[].attributes.headline
Джевецький Стефан Карлович

# data[].attributes.subject
Джевецький Стефан Карлович

# data[].attributes.body
Підводні човни Стефана Джевецького

Народився 26 липня 1844 року у селі Кунка. З дитинства визначався здібностями до навчання,. Захоплювався підводними човнами, на які він віддав 30 років свого життя.

В 1878 році в Одесі проводить випробування одноосібного, обладнаного перископом човна з гвинтовим двигуном, який проводився в рух ногами. Після випробування винаходом зацікавилось Військово-інженерне відомство, як засіб оборони приморських фортець. Замість гребного гвинта Стефан Карлович пробував застосувати водяний, замість педалей — електродвигун, бензиновий двигун, парову машину. Один з перших його підводних велосипедів нині зберігають в Центральному військово-морському музеї Санкт-Петербурга, Росія.

У 1880 році Джевецький розробив конструкцію першого підводного човна з електричним двигуном. Паралельно працював над повітряними кораблями, розпочавши з дослідженням польотів птахів. В 1885 році переїхав мешкати до Франції. Співпрацює з Технічним комітетом. у 1897 році пропонує Морському відомству тип міноносця, який може захищатись від снарядів, та може зануритись так, що лишаються лише труби.

Пропонує проект підводного човна тоннажністю 120 тон з паровими двигунами. Цей проект розраховує 12 чоловік. Зокрема за цей проект Стефан Джевецький отримав міжнародну премію на Міжнародному конкурсі в Парижі у 1898 році.

У 1907 році за проектом Джевецького був збудований підводний човен «Почтовий» з єдиним двигуном для підводного й надводного ходу.

У 1892 році представив Французькому товариству морського судноплавства дослідження з викладенням методу розрахунків, який дозволив визначити виміри складових частин корабельних гребних гвинтів. У висновках кожної зі своїх праць, більшість з яких використано в конструюванні літаків, звертав увагу на необхідність перевіряти результати розрахунків на практиці. Коли розпочався швидкий розвиток будівництва літаків, гвинти системи Стефана Джевецького виявились дуже вигідними й користувались попитом. До вивчення гвинта винахідник повертався неодноразово і опублікував цінну працю «Загальна теорія гвинта», відзначену Паризькою АН 1920 року. Стефан Джевецький написав також низку досліджень з теоретичних питань як авіації, так і різних галузей математичної фізики. У своїх дослідженнях розв'язав два основні на той час питання авіації, а саме: будови літака з мотором і конструкції гвинта.

Стефан Джевецький почесний учасник Авіаційної спілки студентів Львівської Політехніки

# data[].attributes.headline
Аліса Рощупкіна 

# data[].attributes.subject
Аліса Рощупкіна 

# data[].attributes.body
ЗЕГЯН

2 вересня 1817 р., м. Ланьцут, Польща —

25 січня 1897 р., м. Борислав, Австро-Угорщина (нині Львівська обл. Україна)

ЛУКАСЕВИЧІГНАТІЙ

8 березня 1822 р., с. Задушники, Польща —

7 січня 1882 р., с. Хоркувка, Польща

Гасова лампа

Іноді невдача — шлях до винаходу.

У 1852 році львівським фармацевтам Яну Зегу та Ігнатію Лукасевичу замовили перетворити нафту на горілку, а вони з цим не впоралися. Що насправді добре, бо сьогодні ми вже знаємо, що горілка з нафти — то сильна отрута.

Але взялися за очищення нафти вони завзято. Речовина, яку отримали, не мала характерного нафтового запаху, була світло-коричневого кольору і головне — добре горіла, не залишаючи кіптяви.

Тоді домівки освітлювали, окрім свічок, лампами, що працювали на олії або жиру. Жир використовували тваринний чи риб’ячий. У посудину наливали горючу речовину, опускали в неї гніт, щоб він просочився нею, і підпалювали його край. Перші олійні лампи з’явилися ще в кам’яну епоху (палеоліті) і слугували тодішнім людям для освітлення «домівок». Оті наскельні малюнки, які археологи знаходять у глибині печер, робили, запалюючи такі лампи. Посудину для жиру видовбували з каменю. Іспанські археологи нещодавно навіть відтворили кілька таких. З того часу і до тих пір, коли за роботу взялися Зег та Лукасевич, олійні лампи майже не змінилися.

З освітленням вулиць було все ще гірше. Зазвичай подбати про те, щоб бачити, куди йдеш, мали самі пішоходи. Виходячи вночі на вулицю, вони брали із собою ліхтар. Хоча вже на початку ХVI століття, наприклад, в Парижі містян змусили тримати домашні світильники на підвіконні. А в ХVII столітті на вулицях європейських міст, але тільки великих, почали з’являтися перші ліхтарі. Але світла вони давали небагато, олія часом розбризкувалася, тож люди їх завбачливо обходили.

Тому, коли Зег та Лукасевич побачили, як горить винайдена ними речовина, зрозуміли, що та  якнайкраще підійде для виготовлення нових світильників. Речовину назвали «гас», від англійського gas-oil (букв. «світильногазова олія»), або «керосин» від грецького «кероселаїон» — воскова олія. У 1853 році Зег отримав австрійський патентна винахід способу очищення нафти (тоді Львів був під владою Австрії). А наступного року їм було видано грамоту на Всесвітній виставці в Мюнхені за довершене очищення.

Збудувати саму лампу винахідникам допоміг Адам Братковський, трохи змінивши конструкцію олійної лампи. В березні 1853 року лампа почала освітлювати вітрину аптеки «Під золотою зіркою», в якій працювали обидва фармацевти. На вулиці, звичайно ж, одразу зібрався натовп зацікавлених. Лампа справді була чимось неймовірним, вона давала світла, як 20 свічок запалених одночасно.

Полишивши аптекарську справу, Ян Зег відкрив на сусідній вулиці крамницю, в якій продавав лампи та гас.

«Купували господарі та люди з передмістя. Не один студент уночі вчився при світлі цих ламп», — розказував винахідник.

Лукасевич також покинув фармацевтику, але заради того, щоб зайнятися дослідженням нафти та розробкою нафтових родовищ. Спочатку в Бориславі. Саме звідти вони отримали ту нафту, очищенням якої займалися.

На той час Борислав був центром нафтового промислу України та Європи. Нафти було стільки, що її збирали просто з поверхні річок, неглибоких ям-копанок. Після цього Лукасевич переїхав у Дрогобич. А ще пізніше — в село Полянка біля міста Кросно в Польщі, де нарешті організував нафтову копальню.

Гасова лампа Братковського

А що ж замовник горілки? Коли торговець Абрагам Шрайнер, який привіз до аптеки ті бочки з нафтою, зрозумів, що діла не буде, він взяв гасову лампу і подався з нею до Відня, де продав зразок підприємцю Рудольфу Дітмару. Ні Зег, ні Лукасевич патенту саме на лампу не оформили, тож за її виробництво одразу взялися декілька фабрик, найвідомішою і успішною серед них стала «Брати Брюннери, Гуго Шнайдер і Рудольф Дітмар»...

Дуже швидко гасові лампи та вуличні ліхтарі стали популярні по всій Європі. Приблизно в той же час гас запатентували і в Америці. І хоча за декілька років 31 грудня 1879 року Томас Едісон представив лампу розжарюванняз платиновою ниткою і в освітленні почалася зовсім інша епоха, гасовими лампами активно користувалися навіть протягом ХХ століття. А сам гас і зараз є одним з видів пального.