# data[].attributes.body
Alço la mirada, mirant els boscos i el mar, però recordo les fronteres invisibles que els han delimitat. Aquelles que em fan perdre la llibertat, i que em fan enyorar tot el que em feia humà.

Com se sent, estar empresonat, quan no hi ha cap reixa ni cap clau?

Retorneu-me la vida, va ser meva primer. El desconsol mata, i estar viu no és el mateix que viure.

# data[].attributes.body
Una maleta que guarda l'angoixa d'un viatge sense fi. La ruta de l'exili està plena de desconsol, amb cada pas marcat per l'enyor d'allò que s'ha deixat enrere. El trasbals de l'ánima es fa sentir, mentre la pena afligeix el cor. Els records tenallen el pensament, i el flagell de la distància es torna insuportable, però la força per seguir

endavant no desapareix.

# data[].attributes.body
L’angoixa no es veu aparentment. Dins d’un paisatge perfecte, en un ambient ple d’equilibri i serenor, sempre existeix aquella ansietat que ni amb un consol es pot curar. I que, el propi cos se’l pot prendre com un desconsol finalment. El trasbals de sentiments d’un moment de pau a un moment d’agitació succeeix en un no res i no qualsevol persona és capaç de poder suportar aquesta transformació emocional.

# data[].attributes.body
El desconsol de cada dia aixecar-se i veure el mateix patiment, les mateixes cares, els mateixos barracons. Manca menjar, però encara pitllor, falten somriures, la pobresa que ens afligeix ens fa pensar que no en quedarem ni un, les promeses d'una millor vida es queden enfonsades en fam i mort. L'angoixa creix cada vegada més, i ens enfonsa, encara més, però és igual, perquè el nostre destí ja no és a les nostres mans.

# data[].attributes.body
Les dones exiliades, lluitant amb el pes de la guerra, la pèrdua i el desconsol, donaven a llum en terres estrangeres, lluny de la seva terra, lluny dels seus, enyorant els seus orígens. Maternitat i dolor es mesclaven, formant una situació d'exili pèssima i inhumana.

# data[].attributes.body
L’esperança persistia dia rere dia, però, de vegades aquesta es convertia en desconsol. Un desconsol que feia mal.

L’enyor als hàbits, familiars o, fins i tot, a un plat calent de sopa era cada vegada més i més pesat, convertint-se en angoixa.

Amb el temps, la llum va passar a ser foscor, els somriures van desaparèixer i els nens ja no jugaven.

# data[].attributes.body
El desconsol m’envolta a cada esglaó. L’ombra ho cobreix tot, i el trasbals creix amb el silenci. No sé què hi ha a baix, però tampoc sé si vull saber-ho. Em perdo en la foscor d’un camí solitari. El dolor silenciosament acompanya cada pas lentament.

# data[].attributes.body
L’angoixa, un sentiment natural, però és un flagell per la nostra existència? Afligim dificultats perquè som éssers emocionals, perquè és ordinari sentir angoixa. Tanmateix, no sempre és per una mala causa, l’experimentem per desconsol o bé enyor, que demostra el caliu que tenim pels altres. De manera que no hem d’ocultar cap sentiment, ni tan sols l’angoixa.

# data[].attributes.body
Les parets trencades són testimoni del flagell de l’exili. Cada forat mostra el desconsol d’aquells que van haver de fugir, l’enyor d’una llar perduda per sempre. El trasbals d’aquells dies encara tenalla la memòria, afligint generacions senceres. Aquestes ruïnes no són només pedres caigudes, sinó ferides obertes d’una història que no s’ha d’oblidar.

# data[].attributes.body
L'angoixa és present constantment en el nostre trajecte per la vida. Des de petits ens preocupàvem per temes significatius, com quan enyoràvem el nostre peluix preferit, i quan alguna cosa ens sortia malament ens pensàvem que el món s'acabava. Malauradament, moltes vegades ens costa deixar de banda aquesta pràctica i sent adults ens continuem sentint desconsolats quan les coses no surten com havíem plantejat.

Per això és que hauríem d'aprendre a bregar amb els aspectes negatius de la vida de manera tranquil·la per evitar sentir-nos trasbalsats.

# data[].attributes.body
—Tenallar era tan quotidià com esmorzar als matins i el soroll dels riures només apareixia a la memòria guiada per l’enyor. Encara dubto com vaig sortir-ne viu.

—Però avi, per què no vas mentir i canviar de color? Per què no vas desistir del teu pensar que et va afligir tant. Podries haver estalviat tal desconsol!

—Em preguntes per què, net meu, però la resposta és molt senzilla: per la teva pau.

# data[].attributes.attachment_caption
Catedral de Sant Joan Baptista, Lyon, França. 

# data[].attributes.body
Creuo capcot. Un pas, dos passos, tres passos. El cor se’m trenca.

Tenallo les mans amb força. Provo de callar l’orquestra de veus dins meu. El trastorn que arrossego s’ha tornat un flagell insuportable.

Miro enrere. Una llàgrima em llisca galta avall. L’enyor per tornar a casa s’enlaira, veloç, sense fre.

Aquest desconsol m’ofega.

Mama, no puc avançar.

Mama, no vull avançar.

# data[].attributes.body
Darrere els fils del camp, el vent xiuxiueja noms oblidats, rostres marcats pel flagell del temps i la derrota.

L’enyor fa mal dins el cor, i el desconsol omple els dies buits.

El fred entra als ossos com un crit, la por no marxa, i el cel sembla massa lluny.

# data[].attributes.body
El camí està buit i silenciós. Els arbres alts fan ombra i tot sembla més trist.El desconsol omple l’aire, com si faltés alguna cosa. El trasbals es nota en cada racó, en cada fulla caiguda. No hi ha ningú, només el vent que mou les branques i acompanya els pensaments.

# data[].attributes.body
Quan penso en l’angoixa que patien els exiliats de la guerra civil, entenc que jo no em puc queixar de res. El desconsol d’una mare en ser separada del seu nen, l’enyorança de les llars, els flagells que havien de patir per pensar d’aquella manera… Mai veien el final, era un camí llarg, difícil, interminable.

# data[].attributes.body
El bus avança, però jo ni tan sols sé on vaig. Aquest seient buit al meu costat em fa pensar en tot el que falta, en l’enyor d’allò que ja no hi és. La gent parla, mira el mòbil, però jo només escolto el silenci. És estrany com un simple trajecte pot trasbalsar tant, com si els pensaments em tenallessin sense deixar-me respirar.

# data[].attributes.body
Córrer, esforç, caure... L’enyor crema, el desconsol pesa. El somni sembla lluny, com una estrella al cel. Però si cau, es torna a aixecar, perquè només perd qui es rendeix. Cada pas sembla més difícil, cada pas sembla que t'allunyis, cada pas es més recompensat.

# data[].attributes.body
Davant del quadre, una sensació estranya li encongeix el pit. Veu els rostres de l’exili, el desconsol a les mirades, l’enyor d’una llar que ja no existeix. Pensa en tota aquella gent que va haver de marxar sense saber si tornaria, i de sobte nota com aquella angoixa també li arriba a ella. La història sembla llunyana, però encara pesa. Encara hi ha persones que fugen, encara hi ha ferides que no s’han tancat.

# data[].attributes.body
Començo a veure la foscor. No hi ha escapatòria. És un túnel sense sortida, estret. L’enyor de la llum s’apodera de mi, i sento angoixa. Molta angoixa. No sé on soc, ni sé on aniré. No veig cap esperança enmig del desconsol que experimento. El temor m’estreny el pit. No puc respirar. Només puc afligir-me dins aquest buit i esperar, esperar, esperar…

# data[].attributes.body
Un desconsol ofegant. Un enyor immens. Un trasbals insuperable.

Els mots ens recorden un sentiment d’aflicció presentat en diverses oportunitats.

Unes emocions profundes que tenallen els nostres cors, deixant-nos una cicatriu permanent. L’angoixa domina i és incontrolable.

No hi ha res a fer; simplement aprendre a viure amb el flagell que sentim i intentar no sentir un desconsol constant.

# data[].attributes.attachment_caption
Figura que vaig trobar al Memorial del camp de concentració de Ribesaltes

# data[].attributes.body
Coberts rovellats, oblidats com els exiliats en la seva fugida. El desconsol omple el silenci, mentre l’òxid tenalla els records d’un passat perdut. Cada forquilla, cada cullera, és un testimoni mut del trasbals de deixar-ho tot enrere. L’exili és això: un camí dur, ple d’absència i ferides que no cicatritzen.

# data[].attributes.body
Un costat és clar, l’altre tenalla el cor.

El desconsol creix entre aquests murs.

Si miro la llum, la foscor em segueix.

Si miro l’ombra, la llum s’allunya.

No sé cap a on anar.

# data[].attributes.body
Quan l'enyor és fort, tot pesa més. El desconsol s'enganxa a la pell com una ombra. La vida és com un òrgan ,algunes tecles sonen tristos, però d'altres en surt una melodia que et dona esperança.

# data[].attributes.body
Cada persona està condemnada a escollir entre dos camins. A sentir la resiliència sobre l’esquena, sense saber si el mar que busca serà blau o negre.

Però, què hi ha de les persones que no van poder escollir? Aquelles que ja sentien la remor agitada del mar des de l’inici? Recorrien el camí que algú altre havia traçat per a elles, i cada passa simbolitzava la pèrdua.

Què n’hi ha d’elles?

# data[].attributes.body
Angoixa, desordre, paüra, por, eren els protagonistes a la vida de les persones als camps de concentració, enyorant les seves famílies i com a sardines dins d'un barracó, amb el filferro com a únic paisatge, davant seu. D'altres estaven a platges amb la sorra com a manta contra el fred, amb aigua salada com a beguda, i el desconsol com a companyonia.

# data[].attributes.body
Camins foscos i plens de pols, on els records es reflecteixen en miralls trencats.

Passos cap a l’exili, buits de mancança, rostres apagats davant la llum del record.

Amb fustes caigudes i pedres en silenci, la por s’amaga, però la força segueix viva.

El passat hi és, però els passos miren endevant.

# data[].attributes.body
Els camins s’esvaeixen, els camins els hem de fer sols. Ho deixem tot i comencem l’exili de la nostra futura vida. Allò que creiem pèrdua, però al final, ens fa madurar com a persones. La vida és com una roda, succeeix en cercles, tot comença on acaba, tot acaba on comença. Un camí ben pres tornarà a les nostres mans quan la nostra vida ho necessiti.

# data[].attributes.attachment_caption
Fotografia feta en el Camp de Ribesaltes

# data[].attributes.body
El desconsol m’ofega en aquest camp hostil, on l’enyor de la meva terra m’estreny el cor com tenalles. Els barracons són testimoni silenciós dels flagells que patim, ombres de vides arruïnades per la guerra. Cada pas per aquest camí és esperança, al mateix temps, un record que afligeix: tornarem algun dia? França ens observa amb recel, però el sol encara ens escalfa. Cal continuar endavant perquè quedar-se quiet és la mort.

# data[].attributes.body
Els camins no són decisions sinó un seguit d'accions que ens porten a un destí, creiem que tenim veu i vot per fer el que vulguem però la pèrdua ens obliga a arribar a la destinació tan esperada. Aleshores és veritat que podem escollir? Doncs no, només és una il·lusió, els rius seguiran fluint per molt que escullis un camí o un altre i tots arribaran al mateix lloc, al mateix destí, per molt que intentem canviar el camí amb resiliència, no hi ha manera de canviar on desemboca el riu.

# data[].attributes.body
Caminen. Sense destí.

Ofegats per la guerra.

Caminen. Cansats.

Cansats de fugir.

La resiliència del seu cor és admirable, han deixat la seva pàtria i continuen lluitant per trobar el seu nou lloc al món.

Ara caminen. Caminen amb un únic objectiu... L'exili.

# data[].attributes.body
L'angoixa sempre se sent quan estàs en situacions difícils, és un flagell a l'ànima.

Els republicans a l'exili van sentir angoixa a més no poder, el sentiment de trobar a enyor a la teva terra, la teva casa, la teva família, deu donar una mescla de sentiments horribles.

# data[].attributes.body
Quin és aquest nou sentiment? El pit m’oprimeix, tinc un flagell que no em deixa en pau, enyoro allò que un cop va ser. Estic angoixat. Tothom al meu voltant és trist i desconsolat. Fa dies que caminem cap a França, els avis s’han quedat enrere i no sé quan tornaran. Cada pas és un trasbals, i el meu cor, afligit, busca una mirada que em pugui consolar.

# data[].attributes.body
Camins de l’exili, on cada passa significava allunyar-se més i més d’allò que més estimaven.

Camins de l’exili, on l’esperança i la col·laboració convertien l’obagor en llum que els il·luminava.

Camins de l’exili, que per a molts van ser l’últim lloc que van visitar…

# data[].attributes.body
L’obagor ho cobreix tot, i el camí sembla més llarg. Les ombres ballen entre els arbres, dibuixant la pèrdua en cada racó. Però segueixo endavant. La resiliència és això, avançar fins i tot quan la llum sembla massa fosca.

# data[].attributes.body
Una ànima observa a través del pany, recordant les paraules d’una antiga carta. Aquesta revela frases plenes d’enyor que li causen gran desconsol. Només pot pensar a retrobar-se amb la seva família que va perdre a l’inici d’un viatge de supervivència, a mesura que passen els dies, setmanes i mesos perd tota esperança.

# data[].attributes.body
Els camins, petjades, rastres i destrosses que deixen la guerra, que desemboquen a la paüra i impliquen l’exili. La resiliència és l’únic que permet seguir amb l’homo viator, marcant els camins. Tot i l’obagor, l’esperança és la il•luminació per continuar endavant i fer que els nostres descendents puguin perllongar el trajecte.

# data[].attributes.body
Hi ha camins que no porten a casa, sinó a l’exili. Aquest sender, tallat per una tanca, simbolitza la pèrdua de llibertat. El filferro separa el que érem del que som forçats a ser. Però fins i tot en la mancança, hi ha resiliència. Malgrat la por i la distància, els passos continuen, perquè cap frontera pot aturar per sempre el desig de tornar.

# data[].attributes.body
Les persones tenim tots uns objectius en la vida que volem aconseguir. Durant el nostre trajecte per la vida ens trobem amb molts obstacles que ens fa replantejar-nos els nostres somnis i amb una gran mancança de força per continuar perseguint la nostra finalitat. A més d'haver d'enfrontar-nos a molts alts i baixos, acostumem a sentir paüra per totes les coses dolentes que poden arribar a passar. No obstant això, gràcies a la resiliència i esforç, podem acabar aconseguint tot el que ens proposem, com l'arc de Sant Martí que es veu després d'un dia trista i de pluja.

# data[].attributes.body
Caminants, forçats a fer camí, a deixar petjades. Petjades ràpides amb la càrrega de la pèrdua. Pèrdua d’un ésser estimat, una llar i una vida. Vida de paüra i incertesa, la que els espera a l’exili. L’exili i la persecució que conclouran en matança. Matança d’aquells que no van triomfar a la insurrecció. Insurrecció que els va forçar a ser caminants.

# data[].attributes.body
La meva nena interior continua viva, ella és qui afronta per mi la vida. Ho fa amb paüra. Paüra d'haver de reparar les despulles que pot portar un pas en fals.

Ella tremola.

Ella tem.

Ella dubta.

Però per això soc jo. Prendre la seva mà i triar juntes el camí que ens abraçarà a l'obagor sender.

No em permetré la pèrdua.

Ella soc jo. Jo soc ella.

# data[].attributes.attachment_caption
Museu Memorial al camp de Ribesaltes (Ribesaltes)

# data[].attributes.body
Haver de marxar de casa i deixar-ho tot enrere. No saber què vindrà en el futur ni quina serà la nova llar, tampoc quant durarà l'estada. L'enyor de l'anterior vida acompanya i el desconsol dels presoners emplena l'espai entre les quatre parets.

Qui havia decidit que el càstig pels indesitjables era aquell tancament? Qui havia decidit que ells eren indesitjables?

# data[].attributes.body
Senders d’obagor, plens de pèrdua i silenci, on peus cansats dibuixen records d’exili.

Vent aspre a la pell, mirades enrere, esperança llunyana enmig de la runa.

Camins de foscor, d’ombres i por, però també de resiliència, de passos valents cap a l’endemà desconegut.

# data[].attributes.body
Camí solitari, obagor callada,

la pluja ha marxat, la terra és mullada.

Mancança de llum, de passes, de veu,

fulles disperses, record del seu peu.

Però el camí pacient, no es rendeix,

sap que la llum sempre reneix.

Guarda secrets en cada corba,

espera silenciós el pas del temps.

# data[].attributes.body
L’angoixa em tenalla el pit i em costa pensar en res més. El desconsol m’acompanya tot el dia, com una ombra que no marxa. Intento distreure’m, però no serveix de res. Tot em sembla pesat, difícil de portar. No sé quan acabarà aquesta sensació, només espero que passi aviat.

# data[].attributes.body
La vida dels exiliats pot ser com la d’un arbre. De cop et quedes sol, sota la pèrdua de la teva família, igual que l’hivern separa les fulles de l’arbre. La vida dels exiliats pot ser com el camí que fan les branques dels arbres fins a arribar al final, totes comencen al tronc, però acaben disperses, amb mancances i dificultats per seguir endavant i reunir-se de nou

# data[].attributes.body
Entre aquestes parets trencades, la tenalla de l’enyor encara fa mal.

Molta gent va patir aquí,

en silenci, amb el cor trist.

Ara tot està buit, però les pedres ho recorden. Les esquerdes son com una ferida que no es tanca mai.

El temps ha passat,

però el dolor continua viu.

# data[].attributes.body
Camino sense rumb, seguint un sender que no sé on em porta.
Tot sembla tranquil, però dins meu hi ha un buit, una mancança que no sé explicar.

Cada pas pesa, com si la pèrdua de tantes passes antigues m’acompanyés.

Hi ha paüra en l’horitzó desconegut, però també resiliència en el fet de seguir endavant.

Potser el camí no duu enlloc, o potser és precisament això el que el fa infinit

# data[].attributes.body
El vent s'emporta la flor,
la nena bufa i espera.
Tanca els ulls amb un desig,
vol que arribi molt lluny.

Encara que cadascú té el seu color,
tots compartim la mateixa finalitat.

Malgrat la mancança de llum,
aquesta diu: segueix.

Res es una pèrdua de temps,

només una pedra més en el camí.

# data[].attributes.body
Els camins expliquen històries. Temps enrere, van ser rutes d’exili, de pèrdua i mancança, trepitjades per aquells que fugien sense mirar enrere. Avui, són senders de passeig i turisme. Però, sota cada passa, encara hi ha el record d’aquells que van marxar amb el cor ple d’incertesa. El temps pot canviar-ne l’ús, però no pot esborrar les petjades de la memòria, perquè alguns camins, per molt que passin els anys, no obliden.

# data[].attributes.attachment_caption
Bifurcació per arribar al Coll de Lli, frontera entre Espanya i França.

# data[].attributes.body
Enmig de l’obagor del dia, s’aturen. A la bifurcació, dubten. Una paüra immensa els envolta davant la incertesa de l’elecció. Que complicat és decidir després de la seva pèrdua!

Cada camí els portarà a una vida diferent, però com ho sabran? Aquesta elecció no hauria d’estar en les seves mans. Escullen, sense pensar. Ara tot depèn d’ells i dels camins que segueixin, fins a arribar a algun destí.

# data[].attributes.attachment_caption
Senyal que prohibia el pas a l'edifici de la Mina Canta.

# data[].attributes.body
Quin camí has de triar quan no et volen enlloc; ni en el teu país ni fora d’aquest?

Els hi hauríem de preguntar a la població del 1939 que mai superaren la paüra de la seva decisió, deixant una ferida que mai no donarà pas a la resiliència.

L’exili o la repressió?

No els deixaren el dret del primer, impedint-los la seva llibertat.

Cap dels dos camins fou el correcte.

# data[].attributes.attachment_caption
Entre les reixes que envoltaven la Maternitat d'Elna (Elna, França)

# data[].attributes.body
El trasbals a una vida millor no és cosir i cantar. Tants sentiments, tantes emocions: desconsol de les pèrdues, recordar com persones tan humanes com nosaltres han pogut tenallar a sang freda. Sortir d’aquesta escala de grisos a una llum de vida és tant un endolciment com un escarment.

Estem segurs de fer-ho, o és la por irracional la que ens fa donar una ullada a l’escletxa del desconegut, enlluernant-nos?

# data[].attributes.body
L’angoixa omple de desconsol i enyor, fent que tot sembli un trasbals. Com un flagell constant, tenalla l’ànima i dificulta trobar la calma. La inquietud creix i ofega, convertint cada moment en un pes difícil de suportar. Però fins i tot en la foscor, queda una esperança que porta llum i alleugera aquesta càrrega.

# data[].attributes.body
Els camins de l’exili són plens d’obagor i mancança. Cada passa recorda la pèrdua d’un passat que ja no torna, el terror d’un futur incert. Però també hi ha resiliència en cada petjada, en cada marca que indica el camí a seguir. Fins i tot en la foscor dels boscos, la llum d’una nova esperança s’obre pas entre els arbres.

# data[].attributes.body
El camí s’allunya de casa, ple de pèrdua i records.

L’exili és marxar sense saber si es tornarà.

L’herba creix on abans hi havia petjades,

però el cor aguanta amb resiliència.

Davant, només un sender desconegut i

darrere, la vida que es deixa enrere.

# data[].attributes.body
Camino per un carrer estret, ple d’obagor.

Les parets velles expliquen històries de pèrdua.

Tot està en silenci, només se sent el vent.

No sé on porta aquest camí, però continuo endavant.

De vegades fa por, però cal avançar.

Sempre hi ha una sortida, encara que no la vegis.

# data[].attributes.body
Van haver de marxar sense voler.

Portaven l'enyor al cor, com una ferida que no tanca.

Cada record era un flagell que els feia patir en silenci.

Tot el que estimaven havia quedat enrere, i només el vent els parlava, del que havien perdut.

# data[].attributes.body
Autopistes, rius tots dos van creant els seus propis camins. Les autopistes, plenes de gent. Gent amb la qual potser no tornaràs a coincidir mai més. El rius, van creant les seves pròpies estratègies, com la gent de l'exili amb la pèrdua de les seves cases, separats de les seves famílies…

Amb moltes mancances per continuar endavant, treuen l'energia d'on no la tenen per ser fidels amb els seus antecedents.

# data[].attributes.body
Els camins es bifurquen, alguns marxen lluny, en exili lluitant en una causa justa, altres es perden en la boira de la incertesa. Una lluita constant per un millor demà. Una tempesta que prova als més valents. Una prova irrefutable de la vida. Però, malgrat les distàncies, les pèrdues i els camins diferents, seguim aquí. Perquè, si tots els camins duen a Roma, els nostres sempre ens porten a Catalunya.

# data[].attributes.body
La vida té molts camins per tots, però tothom té paüra d'agafar l'equivocat. Pots ser ric, pobre, alt, baix o moltes més coses, però sempre cal recordar que tots els camins porten a Roma i al final del dia tots serem iguals i per molta resiliència que algú tingui no ho podrà evadir.

# data[].attributes.body
Caminàvem lentament, l'obagor dins els ulls i la paüra als peus. La terra que deixàvem enrere ja no ens pertanyia, i la que teníem davant, ens espantava. Fosc i inhòspit era el nou camí, cosa que provocava que les passes passessin més encara. L'exili ens ha escollit com a víctimes i ara hem de carregar amb el sentiment de mancança de la nostra vida passada.

# data[].attributes.body
El camí pedregós passa entre els arbres, conduint cap a un destí desconegut. L’exili és present a cada passa, a cada pedra que recorda la pèrdua que van patir aquells l'any 1939. La natura silenciosa n’és testimoni, observa els viatgers, que carreguen el pes de la derrota. Potser al final del camí troben un nou començament.

# data[].attributes.body
L’angoixa de l’exili els tenallava el cor. Fugien amb por, amb el desconsol d’haver perdut casa seva i la incertesa d’un futur desconegut. L’enyor dels carrers i la gent estimada els feia mal, mentre la fam i la misèria els seguien a cada pas. Oblidats per molts, només els quedava l’esperança de tornar algun dia.

# data[].attributes.body
Cada camí és un viatge, un trajecte que no sabem on va a parar i del qual no en podem preveure el final, ni tan sols el que espera després de cada corba.

L'exili és forçar a prendre una ruta incerta. D'aquí en endavant el camí d'un exiliat és agrest, amb pendents acusats i escales inclinades. Cal que els exiliats siguin resilients per enfrontar els grans reptes que els esperen darrere de cada corba.

# data[].attributes.body
Hi ha camins que recorrem sols i d’altres que compartim amb persones que ens acompanyen durant un tros o, si tenim sort, durant tota la vida. Alguns camins se senten com un exili, llargs i incerts, marcats per la mancança d’esperança o de companyia. Ens fan dubtar, ens fan girar enrere o aturar-nos a pensar. Però al final, el més important no és només arribar a la destinació, sinó tot el que vivim mentre avancem.

# data[].attributes.body
Dos camins que se separen, però que s’ajunten en un mateix destí, l’exili.

El silenci omple el bosc, només parla el vent.

Un camí va cap a la foscor, l’altre es perd lluny.

No sé quin seguir, però tots dos em fan sentir sol.

Sento la mancança com una pedra al cor.

Tot i així, camino.

Potser al final, tot tindrà sentit.

# data[].attributes.body
Passos perduts en la nit, noms gravats en el silenci. L’exili els va allunyar, però el record no s’esborra. Camins de lluita i esperança, de passes que no tornen mai. Però en la memòria desperta, segueixen vius, segueixen aquí.

# data[].attributes.attachment_caption
Reixat d'un camí prop de la Mina Canta (La Vajol)

# data[].attributes.body
Caminant amb passes insegures per camins amb una mancança de condicions bàsiques, però plens de resiliència per continuar.

Caminant on cada pas pot significar la fi del següent, sigui travessant el mar de filferros que delimita la llibertat o sigui la petjada delimitant del camí vital.

Caminant amb una motxilla de records, mirant un futur incert, però sense tornar un pas enrere.

# data[].attributes.body
Els camins s’estenen davant meu, plens d’exili i mancança. La pèrdua pesa, però la resiliència neix en cada pas. Malgrat la foscor, avanço, deixant enrere allò que ja no és. La por no em fa recular, perquè dins meu hi ha una llum que em guia. No miro enrere, només camino cap al que vindrà.

# data[].attributes.body
Com si es tractés d'un viatge en el temps, el trasbals de perdre-ho tot encara es nota en l’aire, com si la història no marxés mai del tot. El flagell de la guerra els va tancar entre aquestes tanques, lluny de casa, lluny de tot.

# data[].attributes.body
El desconsol d'una pàtria i l'enyor de cada una de les famílies que han quedat amb un buit etern.
Homes. Dones. Francesos que han mort defensant els 3 valors de la República. La llibertat d'un país que fou segrestat per la més fosca de les ideologies. La igualtat entre compatriotes i la fraternitat de les 18 regions gal·les.
Herois que un dia van marxar de casa sabent a què s'enfrontaven, familiars i amics angoixats, esperant noticies dels seus estimats, sense saber que mai més es fondrien en una abraçada

"Pour la France, ils ont donné leur vie"

# data[].attributes.body
El carrer és buit i llarg, ple de records i pèrdua. Però la resiliència ens fa seguir, pas darrere pas, sense mirar enrere. La discontinuïtat de les línies ens guia, on el vent bufa suau, el temps passa, i, tot i això, continuem endavant.

# data[].attributes.attachment_caption
Fotografia feta de camí a la Maternitat d'Elna

# data[].attributes.body
Apareix tenallant sense que ho esperis. Com boira per la muntanya enterboleix la vista, ennuvola el dia i deslliga el desconsol. L'angoixa amenaça. Els colors deixen de brillar i els tons es tornen blancs i grisos. El sol queda ocult i la ment deixa de pensar. Para. Es congela. Fuig. Queda desubicada, perduda, sense rumb. Ofuscada per una capa que no la deixa veure.

# data[].attributes.attachment_caption
Exposició del Memorial du camp de Ribesaltes

# data[].attributes.body
Els noms escrits amb ignorància criden en silenci. Desconsol, en un mar ple de llàgrimes on l'enyor se sent com a emoció principal. Enyor per persones tan valentes i sense el valor que mereixien.

Són un gran exemple. Cada una de les lletres amb un record, una cicatriu que el temps mai esborrarà.

# data[].attributes.body
Els camins de la vida, com aquest riu, avancen entre ponts i obstacles. A vegades, la pèrdua ens fa pensar que tot s’atura, però la resiliència ens demostra que sempre hi ha una manera de seguir endavant. Encara que l’aigua flueixi lenta o ràpida, el més important no és aturar-se, sinó trobar el camí per continuar cap a nous horitzons.

# data[].attributes.body
Entre murs freds d’un espai oblidat,

les ombres dels records es mouen sense veu.

El desconsol es respira en cada racó,

i l’enyor pesa com un silenci ancestral.

Els passos, sols i ininterromputs,

tracen un camí de pena i oblit,

on cada mirada amaga un dolor antic

i cada instant esdevé d’un passat trencat

# data[].attributes.body
Avui dia, un senzill camí, que es perd en les profunditats de la naturalesa, plena de significats i sentiments. Però fa algunes dècades, la ruta que perseguien centenes de milers d'animes exiliades, per arribar a la llibertat, somiant en una vida amb futur.

# data[].attributes.body
La boira cobreix tot i és impossible veure què hi ha davant. El camí sembla no tenir fi i l’angoixa creix a mesura que avanço. El trasbals de no saber on es va fa que cada moment sembli incert. És com si la boira tingués el control i no deixés saber què passarà. La incertesa em tenalla l’ànima, atrapant-me sense poder avançar i descobrir que és el que hi ha.

# data[].attributes.body
Un camí. Una via. Una ruta, com si la línia discontínua ens volgués marcar el camí. Aquell camí que és coneixedor de la màxima pena, de dolors i de milers d'històries diferents. Rere de cada cos que marxa a l'exili hi ha una família que s'ha quedat, commoguda per ser una pèrdua viva. Cada dia un món insert per sobreviure, aferrant-se en el poc que els hi queda. Resiliència, aguantant fam, fred i la incertesa del que serà. El pitjor de la nostra raça, la humana, va demostrar que la maldat no te límits propinant comportaments més propis d'un ésser irracional

# data[].attributes.body
L'obagor dels camins que porten a un nou destí ple de noves emocions, situacions i moments. Un exili fora de la zona de confort, marcat amb llums i ombres que porten a descobrir. Maons que cauen al llarg d'un viatge difícil, complicat, confús, però que guia al conèixer, a l'aprendre, al punt clar, el més àlgid d'aquest recorregut d'obstacles anomenat vida.

# data[].attributes.headline
"La llibertat viu lluny d'aquí, i això és l'exili"

# data[].attributes.subject
"La llibertat viu lluny d'aquí, i això és l'exili"

# data[].attributes.body
Un laberint. Un laberint ple de records. Un laberint ple de sentiments. Un laberint del qual desitges exiliar.

Insuportables. Insuportables imatges. Un sentiment de pèrdua. Pèrdua de família. Pèrdua d'amics. Pèrdua d'habitatge. Encara això, em queda la veu. No perdré mai la fe i l'esperança...

Encara que estigui lluny, la llibertat és l'objectiu i les dificultats no tenen importància.

# data[].attributes.body
Un camí solitari s’obre pas entre els arbres.

El terra, ple de pedres, porta a algun lloc desconegut.

Hi ha silenci, només el vent i els ocells.

La manca de passos fa pensar en l’exili.

Però cada camí, per llarg que sigui,

sempre troba una sortida.

# data[].attributes.body
Els camins nous fan por. La paüra de no saber què vindrà frena el pas. Les pedres dificulten avançar i fan dubtar. És més senzill seguir per la ruta coneguda, sense risc ni pèrdua. Però quedar-se sempre al mateix lloc significa estancar-se. Les pedres no només són obstacles, també són aprenentatges. Cada dificultat superada apropa més al destí. Al final, el canvi pot portar a alguna cosa millor.

# data[].attributes.body
El camí s'enfila entre els arbres, vestits de silenci. La pluja ha esborrat les petjades d'ahir, i la mancança de llum provoca un paisatge d'ombres.

Cada pas que fem, pesa més que l'anterior. Potser és per la paüra que sentim, però l'única manera d'avançar, és continuar caminant.

# data[].attributes.body
Ocultant-me sota una reixa, veig el món borrós com un simple record.

Em pesa el desconsol, però no soc capaç de sentir res.

Miro cap a fora, la llibertat, i tot ho veig gris.

Començo a percebre l'enyor del passat, penso si algun dia tot tornarà a ser com abans i acabo sentint l'angoixa.

# data[].attributes.body
Les pedres trencades guarden el pes de la pèrdua, mentre l’obagor abraça l’entrada fosca. La natura es fon amb l’oblit, arrels que es dobleguen en el record.

No hi ha camí clar, només rastres esborrats pel temps. Però fins i tot en la solitud, alguna cosa roman, silenciosa, resistint entre ruïnes i fulles humides.

# data[].attributes.body
La creu, el camí cap a l'exili, marcat per la pèrdua i la mancança. Els passos, encara incerts, segueixen una ruta que porta al retorn. El temps no oblida el que hem perdut, però obre la porta a retrobaments, plens de llum i d'esperança renovada.

# data[].attributes.body
El cel gris pesa sobre les pedres,

el vent s'enduu l'enyor com cendra.

Les parets trencades guarden silencis,

records d'un temps que es desfà.

L’herba creix entre les runes,

afligida per tanta absència.

Els dies passen sense veu,

només resta el buit i l’oblit.

# data[].attributes.attachment_caption
Fotografia a Coll de Lli d'un camí de terra al costat d'un d'asfalt

# data[].attributes.body
Dos camins. Per un, tornes a casa, però saps que només t'espera la mort. Per l'altre, en canvi, el futur incert de l'exili. Qui sap si aconseguiràs superar les pèrdues i continuaràs caminant pel trajecte de la vida o si només has sortit del foc per acabar trepitjant les cendres.

# data[].attributes.body
Camins de terra i oblit,

sota un cel i el sol abrasador,

on el vent murmura històries d’exili

i la pèrdua dansa entre fulles mortes.

Un nen de bronze mira l’horitzó,

resistent com la memòria ferida,

amb els peus aturats en el temps,

amb la mirada plena de pèrdues.

Els bancs, buits de presències,

esperen petjades que no tornen,

mentre l’ombra de la por s’allarga

sobre aquest camí sense retorn.

# data[].attributes.body
Els camins de la vida sovint transiten per l’obagor de la incertesa. Aquestes escales, gastades pel temps, semblen conduir a un destí desconegut, on la paüra i la pèrdua es barregen amb l’esperança. Però fins i tot enmig de la mancança, cada graó és un acte de resiliència, un pas més cap a allò que ens espera més enllà del mur del present.

# data[].attributes.body
Camí enllà, la terra calla. Deixem la casa, deixem el nostre nom, ens deixem. El vermell incessant batega al ritme dels meus soliloquis, l’obagor silenciosa de la incertesa em fa tremolar mentre camino amb un maletí en mà. De l’altra mà m’acompanya la paüra. Violenta i inhumana, m’aferro a ella com m’aferro a la vella nansa. Cada petjada és una vida, és una ànima, és una pèrdua.

# data[].attributes.body
El pes de l'angoixa és com una pedra que s'instal·la al cor lentament. Cada respiració es torna més difícil, com si l'aire s’esgotés, i els pensaments es barregen en una espiral sense fi. És una sensació de no poder escapar, d'estar atrapat en una foscor d'incertesa i temors, sense descans, envoltat d’enyor i desconsol.

# data[].attributes.body
La fam i la malaltia no paren d'afligir aquest camp, camp regnat per la desgràcia, la tristesa i el desconsol. Tots sota el flagell del conflicte. No hi ha escapatòria.

Irònic que els nens morin en néixer, com si en veure tanta penúria volguessin prescindir d'aquesta vida que els hi espera entre barracons.

# data[].attributes.attachment_caption
Paret d'un carreró (La Jonquera, Alt Empordà)

# data[].attributes.body
Què hi ha pitjor que deixar la teva llar? La mancança que et queda. La fugida mai és la primera opció, però sempre és segura. O almenys és el que se sol pensar, quan d'entre tots els camins que surten de casa, com arrels dels arbres, n'agafes un a l'atzar. L'exili dona a les persones una segona oportunitat, tot i que aquestes mai tornen a ser les mateixes. L'essència és l'última pèrdua, i la més dolorosa.

# data[].attributes.body
Els raïls s’allarguen cap a l’horitzó, traçant una fugida sense retorn. Cada via és un record perdut, un pas forçat lluny de casa. El silenci pesa com el desconsol, i el vent porta els crits dels qui van marxar, enyorant l’alegris. No hi ha tornada, només incertesa.

# data[].attributes.attachment_caption
Memorial del camp de Ribesaltes, Perpinyà (França)

# data[].attributes.body
El camí es perd en la distància, fred i implacable. El mur alt, sense escletxes, és un record constant de l’opressió. L’enyor es converteix en un trasbals que ofega, el desconsol s’enganxa a la pell com un flagell. L’angoixa tenalla el pensament, afligint cada pas. No hi ha retorn, només la sensació asfixiant d’estar atrapat en un laberint sense sortida. Un laberint sense final.

# data[].attributes.body
En la foscor de la mina, els camins es multipliquen, serps ocultes que s’endinsen en la terra. Com l’exili, s’obren en totes direccions, buscant un refugi, esquivant l’oblit. Hi ha mancança d’aires lliures, de llum, però l’art callat, amagat sota terra, resisteix la pèrdua. Aquella mina, que obrint camins al passat, es recorda al present.

# data[].attributes.attachment_caption
Interior de la mina Canta, Catalunya, Espanya

# data[].attributes.body
La primavera torna, i just ahir em deies sota la neu les teves paüres.

La meva ànima s’exilia en haver-te perdut.

Segueixo un camí obscur, t’hi busco, no t’hi trobo. Tinc por.

El teu rostre s'esvaeix entre els meus records; torna.

La teva mancança m’encamina al patiment.

Oblido els teus trets, el teu tacte, la teva olor.

No és una veritable sofrença?

Torna, per mi, per tu, per nosaltres.

Torna per qui vulguis, però torna.

# data[].attributes.body
El camí silenciós, prohibit, de l’exili. La massa d’aigua que va emportar-se vides lliures. La mancança de l’olor de la llar, i la pèrdua de tot el que era i ja no és valuós, fuig, desapareix. Les infraestructures grises sembla que es mantenen, tanmateix, amb el pas del temps la pista del riu s’esvaeix i s’oblida. Fins que la resiliència surti victoriosa algun dia.