# data[].attributes.headline
1 януари 1863: Раждането на Алеко Константинов

# data[].attributes.subject
1 януари 1863: Раждането на Алеко Константинов

# data[].attributes.body
Алеко Константинов е роден на 1 януари 1863 година в град Свищов, България в семейството на заможния търговец Иван Василев Константинов и Ана Константинова. По майчина линия произхожда от голямата видинска фамилия Шишманови.

# data[].attributes.attachment_link.title
ПОТРЕТ_Алеко

# data[].attributes.headline
Свищов: Младежките години

# data[].attributes.subject
Свищов: Младежките години

# data[].attributes.body
Алеко израства в Свищов, където получава началното си образование и проявява интерес към литература и изкуства още от ранна възраст.

Учи при частните учители Емануил Васкидович и Янко Мустаков, в Свищовското училище (1872 – 1874) и в Априловската гимназия в Габрово (1874 – 1877). По време на Руско-турската освободителна война е писар в канцеларията на свищовския губернатор Марко Балабанов (1877).

# data[].attributes.headline
1880 и 1881г: Ранни творчески произведения

# data[].attributes.subject
1880 и 1881г: Ранни творчески произведения

# data[].attributes.body
Първите публикувани творби на Алеко Константинов са стихотворенията „Огледало“ (1880) и „Защо?“ (1881) във вестниците „Целокупна България“ и „Свободна България“. В тях той не крие отношението си към политическата обстановка в България и проявява чувствителност към социалните пороци. Реакция на конкретни политически събития е и писаната в Одеса поема „Песен за Слобод-Маджара и Пламен-Теня“ (1883).

# data[].attributes.headline
1885: Завръщане в България

# data[].attributes.subject
1885: Завръщане в България

# data[].attributes.body
След края на войната продължава да учи и като възпитаник на Южнославянския пансион на Тодор Минков завършва гимназия в град Николаев, Руска империя (1881).

През 1885 г. завършва право в Новорусийския университет в Одеса, след което се завръща в България и работи като съдия (1885 – 1886) и прокурор (1886) в Софийския окръжен съд, помощник-прокурор (1886 – 1888) и съдия (1890 – 1892) в Софийския апелативен съд. Юрисконсулт на Софийското градско управление (1896). След като два пъти бива уволнен по политически причини, работи до края на живота си като адвокат на свободна практика в София.

По време на адвокатската си кариера многократно защитава бедни българи, които не могат да си позволят високите хонорари на изявените му софийски колеги.

# data[].attributes.headline
1893: Създаване на първия му пътепис - „До Чикаго и назад“ 

# data[].attributes.subject
1893: Създаване на първия му пътепис - „До Чикаго и назад“ 

# data[].attributes.body
Повод за написването на пътеписа „До Чикаго и назад“ са приятелите на Алеко Константинов, които го подтикват да оформи своите впечатления на „леки“, „хвърчащи бележки“, т.е. едно увлекателно за онова време четиво, провокиращо към размисли. Пътеписът е създаден през 1893 г. след пътуването на Алеко до Новия Свят, с цел да посети Световното изложение в Чикаго, посветено на 400-ната годишнина от стъпването на Христофор Колумб на американския бряг. Като самостоятелно издание излиза през 1894 година и донася на автора литературна известност.

„До Чикаго и назад“ пресъздава пътуване извън границите на България, като същевременно заявява отношението на автора към българската и чуждата действителност. Особено живописни са описанията на американската действителност и на водопада Ниагара.

Пътеписът е превеждан на много езици. В Чикагския университет на 1 ноември 1994 г. е издигнат паметник на писателя.

# data[].attributes.headline
1894: Публикация на "Бай Ганьо"

# data[].attributes.subject
1894: Публикация на "Бай Ганьо"

# data[].attributes.body
През 1894 година Алеко Константинов публикува вероятно най-известното си произведение - "Бай Ганьо", сборник от фейлетони, който критично отразява българското общество по това време.

# data[].attributes.headline
Нарицателното "Бай Ганьо"

# data[].attributes.subject
Нарицателното "Бай Ганьо"

# data[].attributes.body
Ние, българите, често осъждаме една или друга постъпка на наши сънародници с нарицателното "бай Ганьо", като по този начин отрицаваме и се дистанцираме от героя на Алеко Константинов. Но трябва да признаем, че в характера на бай Ганьо се съдържа определена "специфика" от народопсихологията на българина, която няма как да не признаем за нашенска. И тя, за жалост, се проявява и в наши дни, когато "бай Ганьо" повече от всякога иска да се поевропейчи.

Чувствата ни към този национален герой са смесени - ние едновременно отрицаваме и си обичаме бай Ганьо. А това е знак, че дори да не се отъждествяваме с него, си го чувстваме "свой".

# data[].attributes.headline
Творческият гений на Алеко при създаването на "Бай Ганьо"

# data[].attributes.subject
Творческият гений на Алеко при създаването на "Бай Ганьо"

# data[].attributes.body
Алеко Константинов е проявил творчески гений да създаде такъв образ в лицето на бай Ганьо - така въздействащ и вечен, че от създаването си до днес той продължава да живее като същество от плът и кръв и се е превърнал в неотменна част от националния ни епос. Мнозина смятат, че именно бай Ганьо е "убил" създателя си, но в тази алюзия се крие нещо много по-страшно - че във всички исторически времена - и преди Алеко, и от него насам, ние българите сме допускали в живота си превъплъщенията на героя му да продължават не само да битуват сред нас, но и да тържествуват над битието ни.

В това се корени и бивалентното ни отношение към образа на бай Ганьо - в осъзнаването, че той е плод на една трайна и непоправима толерантност към собствените ни недъзи и заблуди.

# data[].attributes.headline
1894: Други произведения

# data[].attributes.subject
1894: Други произведения

# data[].attributes.body
Алеко Константинов прославя с лиричен патос красотата и величието на българската природа в пътеписите „Невероятно наистина, но факт...“, „Какво? Швейцария ли?“, „В Българска Швейцария“ и др. Пътеписите му носят белези и на фейлетона, и на репортажа; с остър критицизъм са засегнати битови неуредици, обществени проблеми. Звучат като повик за национално сплотяване и възпитаване на националното достойнство. През 1894 г. Алеко Константинов публикува разказа „Пази, боже, сляпо да прогледа".

# data[].attributes.headline
1894: Алеко и неговите политически пристрастия

# data[].attributes.subject
1894: Алеко и неговите политически пристрастия

# data[].attributes.body
Алеко Константинов от студентските си години започва да проявява пристрастия към Петко Каравелов – идеолог на парламентаризма и демокрацията. Сътрудничи на основаното от Каравелов сп. Библиотека „Свети Климент“. Той е член на Демократическата партия, водена от Петко Каравелов, участва в изготвянето на програмата ѝ, сътрудничи с фейлетони, пътеписи, дописки, статии в нейния орган в. „Знаме“ от създаването му (1894).

# data[].attributes.attachment_caption
Паметник на Щастливеца на Черни връх, Витоша

# data[].attributes.headline
1895: Първата екскурзия на Витоша

# data[].attributes.subject
1895: Първата екскурзия на Витоша

# data[].attributes.body
По инициатива именно на Алеко Константинов се организира първата масова туристическа екскурзия на Витоша на 27 август 1895 година - събитие, считано за начало на организирания туризъм в България.

# data[].attributes.attachment_caption
Лобното място на Алеко Константинов близо до Пазарджик

# data[].attributes.headline
23 май 1897: Убийството на Алеко Константинов

# data[].attributes.subject
23 май 1897: Убийството на Алеко Константинов

# data[].attributes.body
На 23 май, 1897 година, Алеко Константинов е убит при неуспешен атентат срещу съпартиеца му Михаил Такев край село Радилово по време на нападение над файтона, в който пътува.

Тогава те участват в тържествата за деня на славянската писменост, като вечерта на същия ден двамата потеглят с файтон за Пазарджик. По пътя спират за известно време в село Радилово. Жителите на Пещера и Радилово имат отдавнашен спор за собствеността на гори и общински мери, като и двете страни многократно прибягват до насилие. Във връзка с този конфликт група жители на Радилово, начело с кмета от Народната партия Петър Минков, решават да убият Такев. Такев и Алеко Константинов напускат Радилово след 22 часа. В землището на съседното село Кочагово (днес Алеко Константиново) радиловчаните Милош Топалов и Петър Салепов стрелят по файтона им с пушката на радиловския кехая Здравко Игнатов, при което убиват Алеко Константинов. При атентата сърцето на Алеко е пробито от куршум.

# data[].attributes.attachment_link.title
лобно място_Алеко

# data[].attributes.headline
Къща-музей в Свищов: Спомен за писателя

# data[].attributes.subject
Къща-музей в Свищов: Спомен за писателя

# data[].attributes.body
В чест на Алеко Константинов къщата, в която е роден, е запазена като къща-музей в Свищов, където се съхраняват негови лични вещи, ръкописи и документи. Запазено в стъкленица, там се съхранява дори и сърцето му, върху което посетителите на музея ясно могат да видят и дупката от куршума, отнел живота му. Пазят се също така дрехите, с които е бил облечен в онзи ден, неговия часовник, кибритница и други лични вещи.

# data[].attributes.attachment_caption
От 1979 г. домът на писателя хуморист Ал. Константинов става мемориален музей.  В северната половина на втория етаж е направена впечатляваща възстановка на подредбата в богата търговска къща от втората половина на ХІХ в., каквато безспорно е тази на бащата на Алеко - Иваница х. Константинов. Неслучайно в началото на Руско-турската война от 1877-1878 г. в нея на два пъти отсяда руският император Александър ІІ. Тя е и мястото, избрано за седалище на първото гражданско управление в България, начело с Найден Геров, в което 14-годишният Алеко Константинов е писар. Оригиналната виенска мебел и предмети на бита и разкоша от онова време неусетно пренасят посетителя на музея в атмосферата на предосвобожденската епоха. В останалата част на етажа чрез снимки, книги, писма и лични вещи са показани човешките, творчески и обществени стремления на писателя Алеко Константинов

# data[].attributes.headline
Къща-музей "Алеко Константинов" - гр. Свищов

# data[].attributes.subject
Къща-музей "Алеко Константинов" - гр. Свищов

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Култура Община Свищов

# data[].attributes.attachment_link.title
Къща музей "Алеко Константинов"

# data[].attributes.attachment_caption
Паметникът на Алеко Константинов на столичния бул. „Витоша“ - бронзовата фигура на писателя е в цял ръст, подпряна на улична лампа с табели, указващи посоката към Будапеща, Прага, Виена, Чикаго и Свищов, градовете, които Алеко е посетил. Под ръка „Щастливецът“ носи емблематичното си произведение „Бай Ганьо“, а до него има куфар -  символ на готовността за пътешествие.

# data[].attributes.headline
"Щастливецът"

# data[].attributes.subject
"Щастливецът"

# data[].attributes.body
Въпреки че животът сблъсква Алеко с много несправедливости, болки, трагедии и бедност, той сам избира да се нарече Щастливец и да живее бохемски.

Макар да си отива от този свят само на 34 години, той остава завинаги в паметта и сърцата на докосналите се до неговото изумително творчество.

# data[].attributes.attachment_link.title
скулптура_Алеко_Оборище