# data[].attributes.body
Når andre verdenskrig brøt i 1939 erklerte Norge seg nøytral, men 9. april 1940 angrep tyske tropper landet. Kong Haakon og regjeringen nektet å overgi seg, men etter to måneder hadde de tyske styrkene erobret hele landet, og fra da av og til frigjøringen i 1945 sto norge under tysk okkupasjon. Kongen regjeringen flyktet til London og fortsatte kampen der

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Forspillet til det tyske angrepet på Norge

Andre verdenskrig brøt ut i Europa i september 1939, da Tyskland invaderte Polen. Tre måneder etter dette startet Vinterkrigen mellom Sovjetunionen og Finland. Under den rettet begge parter i storkrigen sin oppmerksomhet mot Skandinavia og tok til å forberede militære aksjoner i nord.

I desember 1939 fikk føreren for Nasjonal Samling (NS), Vidkun Quisling, møte Adolf Hitler i Berlin, noe som ble foranledningen til at Hitler satte i gang planleggingen av et angrep på Norge og Danmark. En viktig grunn var at den tyske marinen ville ha baser i Norge slik at de tyske krigsskipene lettere kunne nå ut i Atlanterhavet. En annen grunn var at tyskerne ville ha kontroll med eksporten av den svenske jernmalmen som ble skipet ut over Narvik, og som var svært viktig for den tyske våpenindustrien.

I stedet nøyde vestmaktene seg med å minelegge norske farvann 8. april for å stoppe den tyske jernmalmtrafikken fra Narvik. Samtidig sto de klare til å sende tropper til Norge dersom tyskerne skulle reagere på mineleggingen. I mellomtiden pågikk de tyske invasjonsforberedelsene for fullt i dyp hemmelighet, og om morgenen 9. april gikk tyske soldater i land i en rekke norske byer.

Motstand eller overgivelse?

Det var da uklart om regjeringen ville holde fast på motstandslinjen, og Stortinget var innstilt på å forhandle med tyskerne. Imidlertid endret situasjonen seg dramatisk samme kveld da Quisling søkte å gjennomføre et statskupp. Over radio erklærte han at han hadde utnevnt en ny regjering med seg selv som statsminister, og at all motstand måtte opphøre.

Neste dag krevde tyskerne at kongen godtok Quisling som ny regjeringssjef. Det kunne kongen og regjeringen ikke gå med på og satset i stedet på kamplinjen. 11. april utnevnte de en ny og handlekraftig forsvarssjef, Otto Ruge. Norge var definitivt blitt en krigførende stat i storkrigen.

Norge i eksil

Kongen og regjeringen var sterkt i tvil om hva de skulle gjøre da de fikk vite at de allierte ville trekke seg ut av Norge, men bestemte seg til slutt for at de ville føre motstandslinjen videre i utlendighet. 7. juni dro kongen og regjeringen til London, der en norsk eksilregjering ble etablert.

Dermed fikk man et dobbelt Norge under krigen, et krigførende ute-Norge og et okkupert hjemme-Norge. Kongen ble det samlende og populære symbol for både "hjemmefront" og "utefront". Regjeringen var i det vesentlige en Arbeiderparti-regjering selv om den var blitt tilført noen få borgerlige statsråder og opptrådte som en nasjonal samlingsregjering. Den ble sterkt kritisert for sin forsvars- og utenrikspolitikk før krigen og sin opptreden i aprildagene 1940. Regjeringen sto politisk svakt, men styrket sin stilling etter hvert.

Ute-Norges viktigste bidrag til den allierte krigsinnsatsen var handelsflåten, som ble stilt under et statlig rederi, Nortraship. Marinen og flyvåpenet deltok i løpende operasjoner sammen med de allierte, mens den norske brigaden som ble opprettet i Skottland, skulle settes inn ved den endelige frigjøringen av Norge.

Striden om okkupasjonsstyret

Quislings kuppregjering var maktesløs og ble ikke mer enn seks dager gammel. 15. april gikk norske og tyske myndigheter i Oslo sammen om å opprette Administrasjonsrådet, som skulle ta seg av forvaltningen i de okkuperte områdene. Det tok ikke stilling til regjeringens motstandslinje og var fra norsk side ikke ment som noen motregjering.

Hitler var derfor misfornøyd med utviklingen i Norge og sendte nå en veteran fra det tyske nazipartiet til Norge, rikskommissær Josef Terboven, for å ta seg av de tyske interessene. I juni krevde Terboven at nordmennene dannet en ny regjering, et riksråd, som skulle godkjennes av Stortinget og erstatte kongen og regjeringen i London. Fra norsk side ble det Stortingets presidentskap som forhandlet med tyskerne om dette. Presidentskapet kom raskt på defensiven og henstilte i et brev til kongen 27. juni at han måtte tre tilbake.

Terboven hadde i høyden tenkt å gi NS et par av postene i riksrådet, men Quisling hadde mektige venner i Berlin som talte hans sak overfor den tyske føreren. Hitler bestemte seg for å satse på Quisling og gi NS en dominerende plass i riksrådet. 25. september var striden om okkupasjonsstyret over. Terboven dikterte da hvordan styret skulle være.

Rikskommissæren skulle fortsette å ha den øverste sivile myndighet i landet. NS-medlemmer ble utnevnt til de fleste statsrådspostene som såkalte " kommissariske statsråder " som hver for seg sto under Terboven. Samtidig ga Terboven NS sin uttrykkelige støtte. Alle andre partier ble forbudt. Kongen og regjeringen i London ble avsatt, og det samme ble Administrasjonsrådet. I hovedtrekkene ble denne ordningen stående krigen ut. Det norske demokratiet var rasert.

Okkupasjonsregimet

Det tyske nærværet i Norge hvilte på tre pilarer. For det første lå den øverste sivile regjeringsmyndighet hos Josef Terboven, som sto direkte under Hitler og passet omhyggelig på at ingen fikk komme mellom ham og føreren. Terboven hadde sin egen stab, Rikskommissariatet, og styrte Norge gjennom sin kontroll med NS og den norske sentraladministrasjonen.

Samtidig var SS smeltet sammen med sikkerhetspolitiet og sikkerhetstjenesten Sipo og SD, som hadde ansvaret for ro og orden. Sammenlagt ble dette først og fremst et sikkerhetsapparat med Gestapo og en egen SS- og politidomstol som dømte nordmenn til døden. SS og Sipo og SD ble i Norge ledet av Heinrich Fehlis, som igjen sorterte under Himmler i Tyskland. Samtidig forsto Terboven å gjøre sikkerhetsapparatet Sipo og SD til et redskap for seg selv.

Den tredje pilaren var det tyske militære, Wehrmacht, som var uavhengig av Rikskommissariatet og SS og politi og sto direkte under overkommandoen i Berlin og i siste instans Hitler som øverstkommanderende. Wehrmacht var primært opptatt av sine militære oppgaver som gikk ut på å befeste og forsvare Norge mot en mulig alliert invasjon og å drive fly- og marineoperasjoner i Atlanteren.

Undertrykkelse

Okkupasjonsregimets undertrykkelse av det norske samfunn antok to former. For det første ble demokratiets mangfold erstattet med ideologisk og politisk ensretting. Bare ett parti var tillatt, og bare én ideologi var offisiell, den nazistiske. Aviser og tidsskrifter ble sensurert og fikk bare lov til å trykke det som regimet tillot. Høsten 1941 ble radioapparatene inndratt for å hindre folk i å lytte på radiosendinger fra London.

For det andre ble motstandere av regimet forfulgt. Til dette benyttet regimet seg av egne politi-, domstols- og interneringsinstitusjoner. På tysk side gjaldt det Gestapo, SS- og politiretten, fangeleiren Grini i Norge og en rekke forskjellige fangeleirer i Tyskland. På NS-norsk side ble Statspolitiet (Stapo) opprettet som et motstykke til Gestapo. Det ble innredet en egen fangeleir ved Tønsberg (Berg fangeleir), det ble innført en folkedomstol og fra august 1943 egne politidomstoler som dømte nordmenn til døden.

I Øst-Europa ble folk forfulgt, undertrykt og drept fordi de tilhørte det tyskerne oppfattet som laverestående raser. Nordmennene tilhørte det som av nazistene regnet som den høyeste rasen av alle, og det var derfor først og fremst aktive motstandere av regimet som ble forfulgt. Det var likevel ett viktig unntak fra dette, de norske jødene, som falt som offer for den tyske rasepolitikken. Høsten 1942 ble 773 jøder arrestert og sendt til Tyskland.

Tyskerne overlot til norsk politi, først og fremst Stapo, å foreta arrestasjonene før de selv overtok og sendte de arresterte ut av landet. Bare 38 kom tilbake. 35 prosent av de 2100 jødene som befant seg i Norge før krigen ble på denne måten utryddet.

Krigsøkonomi

Norge ble fra første stund trukket inn i den tyske krigsøkonomien. Det måtte reises brakker for hundretusener av tyske soldater som skulle ha et sted å bo. Hitler var stadig redd for en alliert invasjon og ga derfor ordre om en storstilt utbygging av forsvaret av Norge. Det ble bygd festningsanlegg, bunkere, kanonstillinger og ubåthavner i stort omfang langs norskekysten, og det ble anlagt mange nye flyplasser.

Det ble stor etterspørsel etter varer, noe som førte til at næringslivet gikk for fullt, og tyskernes behov for arbeidskraft var enormt. Sommeren arbeidet 110 000 nordmenn på tyske anleggsplasser, og tallet holdt seg lenge høyt. Det var særlig i de første krigsårene få motforestillinger mot at norsk nærings- og arbeidsliv på denne måten bidro til den tyske krigføringen. Videre importerte tyskerne 140 000 utlendinger til å arbeide for seg, av dem 100 000 sovjetiske krigsfanger. Det ble innført en ren kommandoøkonomi for å klare den voldsomme belastningen. Myndighetene styrte og kontrollerte det meste. Nesten alle varer ble rasjonert, og priskontrollen ble noe nær total. En nøye prioritert råstoff- og drivstofftildeling ble brukt som et særlig effektivt middel til å dirigere produksjonen.

Med krigsøkonomien forsvant mellomkrigstidens arbeidsledighet og gjeldsproblemer. Nye veier, jernbaner, kraftstasjoner, industrianlegg og flyplasser ga varige verdier. Slike fordeler ble oppveid av at størsteparten av den tyske byggevirksomheten ga festningsanlegg og brakker som det norske samfunnet hadde liten nytte av. Det ble lite igjen til vedlikehold, og bygninger og utstyr ble nedslitt. Boligmangelen økte sterkt fordi det ikke fantes materialer eller arbeidskraft til boligbygging. Nordmennenes levestandard sank, særlig i byene, da det ble mangel på alle slags varer og rasjoneringen bare tillot et begrenset forbruk.

Nasjonal Samling (NS)

Quisling hadde ikke fått noen formell posisjon i det nye styret 25. september 1940, men kunne som NS' fører uformelt koordinere NS-statsrådenes virksomhet.

1. februar 1942 ble han statsminister for en ren NS-regjering og fortsatte som det resten av krigen under tysk kontroll. I forholdet til Tyskland arbeidet Quisling for at det skulle sluttes fred mellom de to land, at Norge skulle få sin formelle suverenitet tilbake, og at stillingen som rikskommissær skulle avvikles. Forsvaret skulle gjenopprettes.

Partiet bygde på førerprinsippet. All makt skulle ligge hos førere som rådførte seg med sine medarbeidere, men alltid tok avgjørelsen selv uten avstemning. Landets styre skulle tuftes på sammenslutninger ( korporasjoner) i nærings-, arbeids- og kulturlivet. Et såkalt Riksting, som skulle erstatte Stortinget, skulle bygge på disse sammenslutningene.

Partiets store problem var hele tiden mangelen på legitimitet. Det kunne vise til en økende oppslutning etter 25. september 1940, og medlemstallet nådde et høydepunkt høsten 1943 med 43 000 medlemmer. Men partiet kunne bare takke den tyske okkupanten for sin regjeringsposisjon. NS hadde bare stilt til valg i 1933 og 1936, og fikk da ingen stortingsrepresentanter. NS-regjeringen ble aldri godkjent av noe norsk konstitusjonelt organ, og partiet fikk snart det store flertall av befolkningen mot seg.

NS-offensiven

I forhold til andre okkuperte land var det et særtrekk ved regimet i Norge at tyskerne lot et innenlandsk naziparti få hånd om statsmakten for å gjennomføre en nasjonalsosialistisk revolusjon i landet. Fra høsten 1940 til høsten 1942 førte NS en bredt anlagt offensiv mot det norske samfunnet for å omvende nordmennene til nasjonalsosialismen.

Med statens ressurser i ryggen benyttet partiet seg av både overtalelse og tvang under denne offensiven. Den nådde et høydepunkt våren 1942, da partiet ønsket å få tak på ungdommen. Den skulle innkalles til tvungen tjeneste i NS' ungdomsfylking samtidig som lærerne skulle tvangsorganiseres i en ny NS-ledet yrkesorganisasjon, Norges lærersamband.

I 1943-1944 gjorde partiet fremstøt i en ny retning. Det ville innkalle flest mulig nordmenn til " nasjonal arbeidsinnsats ". Særlig oppsikt vakte det da tre årsklasser av norsk ungdom ble innkalt til slik innsats i mai 1944.

Okkupasjonstiden i norsk historie

Okkupasjonshistorien har så mange spesielle sider at det er lett å se at den på én måte representerer et brudd i norsk historie. Likevel kan det trekkes mange forbindelseslinjer mellom okkupasjonsårene og tiden før og etter. Krigen skapte et nasjonalt fellesskap med virkninger langt inn i etterkrigstiden, om enn på bekostning av en minoritet som ble skilt ut som unasjonal.

Opprustningen og alliansepolitikken etter krigen har sine røtter i krigsopplevelsene. "Aldri mer 9. april" ble et gjennomtrengende slagord. Siden arbeidsløsheten og gjelden forsvant, ga krigstiden et gunstig startgrunnlag for etterkrigstidens gjenreisning og vekstpolitikk. Tross den sterke kritikken av Nygaardsvold-regjeringen profitterte Arbeiderpartiet på krigsårene som radikaliserte opinionen og gjorde den mer mottagelig for partiets sosiale reformer og økonomiske reguleringspolitikk.

Arbeiderpartiet fortsatte som et regjeringsbærende parti fra det overtok regjeringsmakten i 1935, tvers gjennom krigsårene og inn i etterkrigsårene, da det kom til å dominere norsk politikk.

Krigen i tall

Norske krigsdødsfall i alt: 10 000

Norske styrker

Handelsflåten: Handelsflåten besto av 35 000 personer ved utbruddet av andre verdenskrig. Etter 9. april 1940 var det 24 000 i uteflåten og 1100 i hjemmeflåten. Ved utgangen av 1942 og resten av krigen var det 14 000 personer i uteflåten. 3200 mistet livet i handelsflåten, hvorav 630 i hjemmeflåten.

Militære styrker ved krigens slutt: 13 000 polititropper i Sverige og 15 500 andre steder i utlandet, i alt snaut 30 000 mann. Tap 1100.

Milorg: Den militære motstandsorganisasjonen besto av om lag 40 000 personer ved krigens slutt.

Tyske styrker og nasjonal samling

Tyskere i Norge: Det var 340 000 tyske soldater i landet ved krigens slutt, dertil 26 000 fra SS, politi, Organisation Todt, sivile med mer.

Frontkjempere: 5000 nordmenn gikk i tysk krigstjeneste, omkring 1000 av disse mistet livet.

Medlemmer i Nasjonal Samling: 43 300 medlemmer på det meste høsten 1943.

Flyktninger og fanger

Norske flyktninger i Sverige: Etter at kampene var over i 1940, ble det i løpet av krigen registrert 50 000 norske flyktninger i Sverige.

Krigsfanger: Det var 100 000 sovjetiske krigsfanger i Norge, hvorav 13 700 omkom, og 1722 polske krigsfanger.

Politiske fanger: Det var 40 000 politiske fanger i Norge. I tillegg var 9000 nordmenn i fangenskap i Tyskland.

Holocaust i Norge: 773 jøder ble arrestert og sendt til Tyskland. Bare 38 kom tilbake. 35 prosent av de 2100 jødene som befant seg i Norge før krigen, ble på denne måten utryddet.

Landssvikoppgjøret

Landssvikoppgjøret: 92 000 saker ble etterforsket. 46 000 personer ble dømt, hvorav 18 000 ble idømt frihetsstraff: fengsel eller tvangsarbeid.

25 personer ble henrettet.

Les mer i Store norske leksikon

Eksterne lenker

Litteratur

Samleverk

Bull, Edvard (1979). Under den andre verdenskrig I: Norges historie (bind 13), Oslo.

Christensen, Chr. A.R. (1961). Vårt folks historie, bind 9, Oslo.

Dahl, Hans Fredrik mfl., red. (1995). Norsk krigsleksikon 1940-45.

Skodvin, Magne, red. (1984). Norge i krig : fremmedåk og frihetskamp 1940-1945.

Skodvin, Magne (1991). Norsk historie 1939-1945. Krig og okkupasjon. Oslo: Det Norske Samlaget.

Andre

Dahl, Hans Fredrik mfl. (red.) 2010. Danske tilstander - norske tilstander. Forskjeller og likheter under tysk okkupasjon 1940-45. Oslo: Press.

Grimnes, Ole Kristian (2013). "Hitler's Norwegian Legacy". I: John Gilmour og Jill Stephenson (red.): Hitler's Scandinavian Legacy, London 2013. Om krigens betydning og om etterkrigsdebatten i Norge.

begrenset gjenbruk. Sitere eller gjenbruke?

Vil du sitere denne artikkelen? Kopier denne teksten og lim den inn i litteraturlisten din: Grimnes, Ole Kristian: Norge under andre verdenskrig i Store norske leksikon på snl.no. Hentet fra https://snl.no/Norge_under_andre_verdenskrig

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ole Kristian Grimnes (Universitetet i Oslo)

# data[].attributes.attachment_link.title
Norge under andre verdenskrig - Store norske leksikon

# data[].attributes.attachment_link.description
Da andre verdenskrig brøt ut i 1939, erklærte Norge seg nøytralt, men 9. april 1940 angrep tyske tropper landet. Kong Haakon og regjeringen nektet å overgi seg, men etter to måneder hadde tyskerne erobret hele landet, og fra da av og til frigjøringen i 1945 sto Norge under tysk okkupasjon.

# data[].attributes.body
Den sittende regjeringen i Norge, ledet av Johan Nygaardsvold, avviste tyskernes ultimatum om å overgi seg ved invasjonen 9.april. Regjeringen flyktet i stedet sammen med stortinget og kong Haakon til Hamar og deretter Elverum, hvor stortinget holdt sitt siste møte om kvelden 9.april

# data[].attributes.body
Det tyske angrepet 9. april 1940 brakte den europeiske storkrigen til Norge. Forsvaret var dårlig forberedt, og etter to måneders kamp måtte de norske styrkene kapitulere. Regjeringen og kongen flyktet i juni 1940 til Storbritannia, for å føre kampen for Norges selvstendighet videre derfra.