# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Борис Дмитрович Грінченко

Псевдонім

Василь Чайченко, Л. Яворенко, П. Вартовий, Б. Вільховий, Перекотиполе, Гречаник

Народився

27 листопада ( 9 грудня) 1863
хутір Вільховий Яр, Харківська губернія, Російська імперія

Помер

23 квітня ( 6 травня) 1910 (46 років)
Оспедалетті, Королівство Італія

Поховання

Байкове кладовище

Підданство

Російська імперія

Національність

українець

Діяльність

письменник, педагог, лексикограф, літературознавець, етнограф, історик, публіцист, громадсько-культурний діяч, політичний діяч

Alma mater

ХНУ імені В. Н. Каразіна

Мова творів

українська, російська

Роки активності

1880-тих- 1910-ті

Напрямок

реалізм

Жанр

оповідання, повість, п'єса, вірш, балада, поема, стаття

Magnum opus

Словарь української мови

Сайт: Інтернет-сторінка

Грінченко Борис Дмитрович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Борис Дмитрович Грінче́нко (, Вільховий Яр, нині селище Прелесне, Харківська губернія, Російська імперія - 23 квітня [ 6 травня] 1910, Оспедалетті, Королівство Італії) - український письменник, педагог, лексикограф, літературознавець, етнограф, історик, публіцист, громадсько-культурний діяч. Редактор низки українських періодичних видань, автор фундаментальних етнографічних, мовознавчих, літературознавчих, педагогічних праць, історичних нарисів, перших підручників з української мови й літератури, зокрема "Рідного слова" - книжки для читання в школі. Укладач чотиритомного тлумачного "Словаря української мови". Обстоював поширення української мови в школі та в установах. Літературні псевдоніми: Василь Чайченко, Л. Яворенко, П. Вартовий, Б. Вільховий, Перекотиполе, Гречаник. Один із організаторів і керівників "Просвіти", активний член Братства тарасівців, співзасновник Української радикальної партії (1904).

Народився 9 грудня 1863 року на хуторі Вільховий Яр Роганської волості Харківської губернії (тепер частина селища Прелесне Харківського району Харківської області) в родині збіднілих дрібнопомісних дворян. Борис Грінченко навчився читати в 5 років, перечитав всю батьківську бібліотеку, почав писати вірші.

У 1874-1879 роках навчався в Харківському реальному училищі, де зблизився з народницькими гуртками. За поширення заборонених царським урядом видань його заарештували і кілька місяців тримали в ув'язненні. Після звільнення Борисові довелося залишити навчання і самому почати заробляти на життя.

Здобута самоосвіта дозволила Борисові Грінченку скласти іспити на звання народного вчителя при Харківському університеті.

З 1881 року починається його освітньо-педагогічна діяльність, яка тривала до 1893 року. Учителював він у селах Харківщини, Сумщини, Катеринославщини. Багато писав, його твори регулярно друкувалися в журналах та альманахах. Вийшли в світ його поетичні збірки "Пісні Василя Чайченка" (1884), "Під сільською стріхою" (1886), "Під хмарним небом" (1893), "Пісні та думи" (1895), "Хвилини" (1903).

З 1894 року Борис Дмитрович працював у Чернігівському губернському земстві. За час роботи у земстві Грінченко написав дилогію - "Серед темної ночі" (1901) і "Під тихими вербами" (1902), опублікував п'єси "Лісні зорі" (1897), "Нахмарило" (1897), "Степовий гість" (1898), "Серед бурі" (1899), "На громадській роботі" (1901). Борис Грінченко був людиною надзвичайно працелюбною. Як справжній патріот, видав "Етнографічні матеріали, зібрані в Чернігівській і сусідніх з нею губерніях" у трьох томах (1895-1899), "З вуст народу" (1900), "Література українського фольклору (1777-1900)" (1901).

1902 року письменник переїхав до Києва. Тут разом із дружиною Марією Загірною він трудиться над укладанням вершинної своєї праці - чотиритомного "Словаря української мови" (1907-1909). Цю визначну роботу було відзначено академічною премією.

Підірване сухотою здоров'я письменника (наслідки харківського ув'язнення) не витримало напруженого, безперервного ритму. Останньою краплею його життєвого випробування стала смерть дочки Насті та її малорічного сина. Різке загострення хвороби змусило письменника вирушити на лікування до Королівства Італія.

6 травня 1910 року Грінченко помер в Оспедалетті, Лігурія. Поховано Грінченка у Києві, на Байковому кладовищі.

Народився на хуторі Вільховий Яр поблизу села Руські Тишки, тепер Харківського району Харківської області. Походив із дрібнопоміщицької родини, в якій розмовляли російською мовою. Рано навчившись читати, хлопець виявив нестримний потяг до книжок. Учився в реальному училищі у Харкові. Тут Грінченко зблизився з народницькими гуртками, вивчав й поширював їхні видання, що стало причиною арешту та кількамісячного ув'язнення. На цьому його навчання закінчилося: довелося іти заробляти на власний хліб. Якийсь час, працюючи у казематі, Борис жив у сім'ї шевця. Навчившись шити чоботи, на заощаджені копійки від заробітку купував книжки і займався самоосвітою.

У 1874 р. вступив до Харківської реальної школи. Саме тоді, під впливом "Кобзаря", він почав збирати та записувати почуті пісні, легенди, казки та інші фольклорні матеріали. "Першими літературними вчителями" Б. Грінченко називає В. Скотта, Дж. Байрона, В. Гюго, О. Пушкіна, М. Некрасова, О. Кольцова. Саме вони сприяли формуванню вольового характеру письменника.

Склавши при Харківському університеті іспити на звання народного вчителя, Грінченко з 1881 до 1893 р.(за винятком 1886- 1887 рр., коли був статистиком у Херсонському губернському земстві) учителював на Слобожанщині і Катеринославщині.

1887 року разом з молодою дружиною мешкав на Донбасі в селищі Олексіївка (Катеринославська губ., зараз Луганська обл.) та працював у народній школі Христі Алчевської.

1891 року засновано Братство тарасівців, активним діячем якого невдовзі став Грінченко.

У 1884- 1900 рр. працював у Чернігівському земстві, активно співпрацював з місцевою Громадою. На кошти Івана Череватенка організував у Наддніпрянській Україні видавництво популярних книжок українською мовою ("Про грім та блискавку", "Велика пустеля Сахара", "Жанна д'Арк", життєписи Івана Котляревського, Євгена Гребінки, Григорія Квітки-Основ'яненка та ін.). З 1902 жив і працював у Києві. З 1904 - став одним із лідерів новоствореної Української демократичної партії.

Наприкінці 1904 р. очолив ліву течію УДП, яка утворила Українську радикальну партію, наприкінці 1905 р. об'єдналася з УДП в Українську демократично-радикальну партію. З 1906 р. - працівник газети "Громадська думка" та редактор журналу "Нова Громада". В 1906-1909 рр. очолював київську "Просвіту". Грінченко належав до гурту найвизначніших представників українського народництва. У період найбільшого розмаху великодержавно-шовіністичної політики російського уряду в Україні виступав за послідовне проведення національно-культурницької роботи серед українського суспільства. Свої політичні погляди виклав у написаній ним програмі УДРП та у "Листах з Наддніпрянської України" (газета "Буковина", 1892-1893).

У 1905 за ініціативи Б. Д. Грінченка та інших була утворена Всеукраїнська учительська спілка (ВУУС) - професійна українська організація вчителів і діячів народної освіти.

Після повернення Михайла Грушевського зі Львова до Києва Грінченко сіяв ворожнечу й недовіру до всього галицького (особистий мотив - несприйняття ним М. Грушевського).

За дорученням київської Громади 2 роки збирав матеріали для "Словаря украинского языка", до якого увійшли 70 000 українських слів з літературних творів та фольклорних джерел. Словник вийшов у 4 томах (тт. 1-4, 1907- 1909). Ця праця Грінченка отримала премію Російської академії наук. Це був видатний твір початку ХХ сторіччя, вдруге перевидавався через 49 років.

Під час Першої російської революції 1906 року був головним редактором місячника "Нова громада".

Помер Борис Дмитрович 6 травня 1910 року в м. Оспедалетті ( Італія). Похований письменник на Байковому кладовищі, біля доньки. Дружина попросила, щоб залишили місце і для неї.

Літературну діяльність розпочав у 80-х роках XIX століття. Автор близько 50 оповідань ("Чудова дівчина", 1884; "Екзамен", 1884; "Без хліба", 1884; "Сама, зовсім сама", 1885; "Олеся", 1890; "Украла", 1891; "Дзвоник", 1897 та ін.), повістей ("Сонячний промінь", 1890; "На розпутті", 1891; "Серед темної ночі", 1900; "Під тихими вербами", 1901), збірок поезії ("Пісні Василя Чайченка", 1884; "Під сільською стріхою", 1886; "Під хмарним небом", 1893 та ін.).

Історичній темі присвячені драми: "Серед бурі" (1897), "Степовий гість" (1897), "Ясні зорі" (1884-1900).

Перекладав твори Фрідріха Шиллера, Йогана-Вольфганга Ґете, Генріха Гейне, Віктора Гюго та ін.

Впорядкував і видав у трьох книгах "Етнографічні матеріали зібрані в Чернігівській і сусідніх з нею губерніях" (т.т. 1-3, 1895-99). Йому належать цінні збірки народної творчості "Пісні та думи" (1895), "Думи кобзарські" (1897), "Веселий оповідач" (1898), "Изъ устъ народа. Малорусскіе рассказы, сказки и пр." (1901) та ін.

Плідно працюючи в галузі народної освіти, свої педагогічні погляди виклав у працях: "Яка тепер народна школа в Україні" (1896), "Народні вчителі і вкраїнська школа" (1906), "На беспросветном пути. Об украинской школе" (1906) та ін. Боровся за навчання українських дітей рідною мовою, виступав за чистоту української літературної мови. Створив кілька шкільних підручників, серед яких "Українська граматика", "Рідне слово".

Одним із найяскравіших творів Грінченка є вірш "Землякам, що раз на рік збираються на Шевченкові роковини співати гімн" ( 1898 р.), в якому поет висловив своє бачення ставлення української псевдоінтелігенції до України.

Землякам, що раз на рік збираються на Шевченкові роковини співати гімн

Ще не вмерла Україна,

Але може вмерти:

Ви самі її, ледачі,

Ведете до смерти!

Не хваліться, що живе ще

Наша воля й слава:

Зрада їх давно стоптала,

Продала, лукава.

Ваші предки торгували

Людськими правами,

Їх продавши, породили

Нас на світ рабами.

Не пишайтеся ж у співах

Ви козацьким родом:

Ви раби, хоча й пани ви

Над своїм народом.

Україна вам не мати,

Є вам инша пані,

Зрадних прадідів нікчемних

Правнуки погані!

Тільки той достойний щастя,

Хто боровсь за його,

Ви ж давно покірні слуги

Ледарства гидкого.

Ви ж давно не люди - трупи

Без життя і сили,

Ваше місце - кладовище,

Яма та могили.

Як живі покинуть мертвих,

Щоб з живими стати,

"Ще не вмерла Україна"

Будемо співати.

Як живі покинуть мертвих,

Прийде та година,

Що ділами, не словами

Оживе Вкраїна.

Становлення його як письменника й громадянина відбувалося наприкінці XIX століття, в найглухішу пору суспільного життя України. То був час жорстоких і безтямних визисків національної свідомості, коли придушувалися найменші прояви і спроби самоусвідомлення і самоствердження українців як народу. То був час тотального витравлення всього українського - починаючи зі слова й закінчуючи ідеєю. Саме в цих умовах на історичну арену виходила молода плеяда борців за українську національну справу, найяскравішим представником якої, безперечно, був Борис Грінченко. Один з його літературних псевдонімів - Вартовий. Звісно ж, таким чином письменник свідомо визначав свою роль і своє місце в суспільних процесах.

Борис Грінченко попри талант письменника мав ще й безсумнівне обдарування надзвичайно сумлінного науковця. Ще влітку 1891 року ряд національно свідомих українців проголосили себе продовжувачами справи великого Кобзаря, створили "Братство тарасівців", яке об'єднувало студентську молодь та викладачів київських і харківських вузів. У своїй програмі вони проголошували:

"Ми мусимо дбати про те, щоб українська мова запанувала скрізь на Вкраїні: в родині, в усяких справах, як приватних, так і загально суспільних, у громаді, у літературі і навіть у зносинах з усіма іншими народами, що живуть на Україні. Так, кожен з нас, свідомих українців, має промовляти в родині, в товаристві і взагалі скрізь, де його зрозуміють, по-українському".

Щоденна наполеглива, натхненна культурно-освітня праця повинна була прищепити кожному українцеві непохитне переконання самоідентифікації, аби "відрізняти свою націю від інших і підносити національне питання й право вкраїнської нації скрізь, де тільки можливо".

Головним змістом і сенсом життя для Б. Грінченка стала боротьба за українську національну справу. У своїх "Листах з України Наддніпрянської", надрукованих у "Буковині" в 1892- 1893 pp., він робить критичний огляд тогочасного суспільного стану, звертається до аналізування причин занепаду національних змагань та висловлює думи й побажання щодо активізації процесів відродження.

Письменник глибоко й повно препарує ці проблеми, керуючись критерієм історичного підходу, обмірковує зміст і суть таких понять, як патріотизм, національна свідомість, українська інтелігенція, національна література. Його політичні роздуми торкаються й шляхів розвитку мови, культури, традицій. Саме через призму формування національної свідомості формує він і спадщину деяких українських письменників та істориків (зокрема Г. Квітки, М. Костомарова та ін.), з болем підсумовуючи їхню безпорадність або ж аморфність у цьому плані. Віддаючи належне своїм попередникам, він не може не втриматися від їдкого зауваження, констатуючи, що в тодішньому українському діячеві все ще сиділо "дві душі: одна українська, а друга - російська", а тому "хотілося і рідному краєві послужити", і не прогнівити того, хто може пожалувати "Станіслава на шию". Працюючи на ниві просвітництва, Б. Грінченко наочно постійно пересвідчувався у тій непоправній шкоді, що її завдавала русифікаторська політика царського уряду. Позбавлений вузької націоналістичної зашореності, письменник мудро і справедливо зазначав:

"Не тоді добре єднається народ з народом, коли вони родичі, хоч би і близькі, а тоді, коли життя їх укупі - таке, що дає їм змогу зазнавати в сій спілці найбільш усякої користі, якомога більшого вдоволення своїх потреб як народу, якомога більше щастя".

Борис Грінченко був одружений з Марією (1863-1928), у дівоцтві Гладиліною. Вони повінчалися 10 лютого 1884 року в приміщенні школи в селі Нижня Сироватка (нині Сумська область), де Борис на той час був завідувачем. Грінченко з дружиною були дуже близькі, окрім кохання їх єднала спільність переконань і життєвих позицій. Напередодні весілля Марія писала своєму нареченому: "Ми любимо один одного, у нас тепер одна душа, але любов до України і спільна праця на користь їй ще дужче з'єднають нас і дадуть силу перемогти все. Але ти це й сам розумієш ще краще мене... Твоя Маруся".

У подружжя була лише одна дитина - донька Настя. Вона цікавилась українським національним рухом, перекладала, намагалася писати, захоплювалась музикою. Після закінчення гімназії у Києві, Настя Грінченко вирушила до Львова, де записалася на філософський факультет і слухала лекції професорів Грушевського, Колесси, Студинського. Значне враження справила на неї зустріч з Іваном Франком. Крім того, вона познайомилася з членами РУП, що її повністю захопило. Приїжджаючи додому, до Києва, не зважаючи на перевірки, Анастасія привозила підпільну літературу. Таким чином вона стала активною учасницею соціал-демократичного робітничого руху.

Архівні документи засвідчують пряму причетність Анастасії Грінченко до збройних виступів протягом революції 1905-1907 років, в яких вона брала участь зі своїм нареченим. Після того як її було ув'язнено, на початку 1906 року в Анастасії розвинувся туберкульоз. Борис та Марія докладали великих зусиль, аби звільнити доньку за станом здоров'я. Туберкульоз розвивався швидко й 1 жовтня 1908 року Анастасія Грінченко померла. Невдовзі помер немовлям і її єдиний син. Ці смерті дуже підірвали здоров'я Бориса, він помер за півтора року після доньки.

Грінченко належав до активних дописувачів критико-бібліографічного відділу журналу "Зоря". Свої зведені праці з поточної бібліографії він публікував під назвою "Новості української літератури" і "Нові українські книжки" під псевдонімами В. Чайненко і В. Вільхівський. Це були інформаційно-бібліографічні повідомлення з побіжними оцінками видань або збірники рецензій. Такий зведений матеріал бібліограф подав за 1886 та 1889 рр. У 1890-ті рр. він вміщував в "Зорі" окремі рецензії, іноді оцінював і львівські книжки. Грінченко вимагав від редакції "Зорі" систематичної роботи в ділянці поточної бібліографічної інформації, вказував на недостатнє рецензування продукції галицьких друкарень, пропуски окремих творів, висловлювався за публікацію оглядів щомісячних періодичних видань.

Особливою увагою Грінченка користувалася література для народного читання. Він присвятив їй спеціальну статтю "Популярні книжки", нерідко робив відгуки на новинки цієї літератури.

На честь Бориса Грінченка назване село Грінченкове в Охтирському районі Сумської області. Його ім'я мають вулиці у Львові, Києві, Харкові та інших містах. Також на честь письменника були названі Київський столичний університет імені Бориса Грінченка, загальноосвітня школа у селі Нижня Сироватка, у минулому - Народна школа у Львові, у 1918 році - гімназія в Умані у 1917-1919 роках - початкова школа в селі Новосілки (сьогодні Білорусь) та інші.

Всеукраїнське товариство "Просвіта" імені Тараса Шевченка щороку відзначає Премією імені Бориса Грінченка учених, просвітян, громадських і політичних діячів, які зробили значний внесок у розбудову незалежної України, утвердження державної української мови, розвиток національної культури, відродження історичної пам'яті, формування національної свідомості та піднесення духовності й добробуту українського народу, просвітницьку і подвижницьку діяльність в ім'я України.

22 серпня 2011 року в Києві було відкрито пам'ятник Борисові Грінченку (скульптор - Микола Обезюк, архітектор - Микола Босенко). 4 липня 2012 року Верховною Радою України було ухвалено Постанову "Про відзначення 150-річчя з дня народження Бориса Грінченка". 22 листопада 2013 року Національним банком України введено в обіг пам'ятну ювілейну монету "Борис Грінченко" номіналом 2 гривні.

У Центральному державному архіві-музеї літератури і мистецтва України зберігається особовий фонд Б.Грінченка (№15), який містить 80 одиниць зберігання архівних документів за 1697-1910 рр. Історія формування фонду розпочалася у 1967 р. Перше надходження архівних документів здійснила Галина Маркіянівна Ткаченко, дружина українського письменника Юрія Петровича Дольд-Михайлика (справжнє прізвище - Михайлик). Частина матеріалів фонду надійшла у грудні 1974 р. від Центрального державного історичного архіву УРСР. Справи фонду систематизовані за хронологією, листування - за алфавітом. Документи Б.Грінченка характеризують його як активного громадського діяча, дають уявлення про коло його зацікавлень, розкривають деякі обставини життя його родини.

Київський університет імені Бориса Грінченка

Науково-педагогічний склад, студенти Київського університету імені Бориса Грінченка доглядають могилу Вченого у Києві на Байковому кладовищі.

До 145-ї річниці з дня народження Б. Грінченка було розроблено нагрудний знак "За особистий внесок у розвиток Університету" та запроваджено іменну стипендію найкращим студентам.

Перший нагрудний знак "За особистий внесок у розвиток Університету" з барельєфом Грінченка передані дружині колишнього ректора Міжрегіонального інституту удосконалення вчителів Віктора Григоровича Слюсаренка (нині покійного).

У 2011 році до 20-ї річниці незалежності України в Києві було відкрито пам'ятник Борису Грінченку, збудований коштом викладачів та студентів Київського університету імені Бориса Грінченка за підтримки Київської міської державної адміністрації.

Біографічно-літературний портал "Грінченко онлайн" містить результати досліджень про життя та творчість Бориса Дмитровича, а також найповнішу в інтернеті бібліотеку його творів, унікальність котрої полягає в наявності хронологічного категоризатора за періодами художньої діяльності автора. Ресурс був розроблений студентами-інформатиками Іваном Степурою та Миланою Сабліною, які посіли з ним І місце на Всеукраїнській студентській науково-практичній конференції "Борис Грінченко очима студентів XXI століття".

Музей на Луганщині

У селі Олексіївка Перевальського району розташований "Меморіальний музей Б. Д. Грінченка".. "До музею веде короткий степовий шлях. На подвір'ї Олексіївської школи - стара будівля, перед якою височить пам'ятник талановитому педагогу, видатному письменнику і публіцисту, критику і мовознавцю, видавцю та громадському діячу - Борису Дмитровичу Грінченку."

У Постанові ВРУ 2013 року про відзначення 150-річчя з дня народження Бориса Грінченка відзначено, що до дня народження (9 грудня) силами Луганської облради та Луганської ОДА буде забезпечено ремонтні та реставраційні роботи у меморіальному музеї Б. Д. Грінченка в смт Михайлівці Перевальського району Луганської області.

Скрипник П. І. Грінченко Борис Дмитрович [Архівовано 2 лютого 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2004. - Т. 2 : Г - Д. - С. 206. - 518 с. : іл. - ISBN 966-00-0405-2.

Погрібний А. Г. Грінченко Борис.- В кн.: Українська література у портретах і довідках: Давня література - література ХІХ ст.: Довідник / Редкол.: С. П. Денисюк, В. Г. Дончик. П. П. Кононенко та ін.- К.: Либідь, 2000.- С. 71-75. ISBN 966-06-0147-6.[недоступне посилання з серпня 2019]

Левчик Н. В. Грінченко Борис Дмитрович // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001-2022. - ISBN 966-02-2074-X.

Хоптяр А. О. Перекладацька діяльність Бориса Грінченка та її роль в українському літературному процесі кінця ХІХ - початку ХХ ст.; Кам'янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка. - Кам'янець-Подільський, 2014. - 247 с. - ISBN 978-617-620-238-7
(інше видання) Кам'янець-Подільський, видавець: ПП Зволейко Д. Г., 2017. - 270, [5] с. : іл., портр. - Бібліогр.: с. 200-237 (340 назв). - Імен. покажч.: с. 263-270. - ISBN 978-617-620-238-7

Віктор Жадько. Некрополь на Байковій горі. - К., 2008. - С. 172, 173, 274.

Віктор Жадько. Український некрополь. - К., 2005. - С. 7, 162.

Віктор Жадько. У пам'яті Києва. - К., 2007. - С. 11, 56, 57, 102, 143, 206.

Богдан Пастух. Борис Грінченко - безкомпромісний лицар національної ідеї. - Луганськ: Книжковий світ, 2006. - 200 с.

Срібняк І. Борис Грінченко і журнал "Киевская Старина": обрії співробітництва // Spheres of Culture. Journal of Philological, Historical, Social and Media Communication, Political Science and Cultural Studies / Ed. by Ihor Nabytovych. - Lublin, 2014. - Vol. VIII. - S.55-61.

Грінченко Б. Серед темної ночі; Під тихими вербами: повісті / Борис Грінченко. - К. : Знання, 2014. - 326 с. - (Класна література).

Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. - К.: Видавництво "Фенікс". 2016. - 288 с.

Грінченко Б. Огляд української лексикографії / Грінченко Б. - Київ: б. в., 1905. - 30 с. [Архівовано 19 вересня 2020 у Wayback Machine.] (те ж саме в ЗНТШ [Архівовано 24 серпня 2021 у Wayback Machine.])

Думи кобзарські. - У Чернігові: З друк. "Губерн. Земства", 1897. - 106, 3 с.

Охріменко О. Грінченко і світова література: [про його переклади з нім., фр., чес. л-р] // Прапор. - 1988. - № 12. - С. 172-176.

Грінченко Борис // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1958. - Т. 1, кн. II : Літери В - Ґ. - С. 281-282. - 1000 екз.

Hrinchenko, Borys, 1863-1910 - твори Бориса Грінченка в Інтернет-архіві.

БОРИС ГРІНЧЕНКО | Програма "Велич особистості" | 2015 (ВІДЕО)

Бібліотека Грінченкознавства

Твори Бориса Грінченка в електронній бібліотеці "Відкрита книга"

Твори Грінченка на аудіобібліотеці litplayer

Літературна спадщина Бориса Грінченка"

"Словарь української мови" на сайті archive.org, Том 1, Том 2

Борис Грінченко. Дурень думкою багатіє (аудіо)

Борис Грінченко. Крук, велика птиця (аудіо)

Фольклорні записи Бориса Грінченка з села Нижня Сироватка [Текст] : збірник матеріалів / Упоряд. С. П. П'ятаченко ; передмова, примітки, словник С. В. П'ятаченка. - Суми : ФОП Щербина І. В., 2019. - 291 с.

Сторінка "Грінченко Борис Дмитрович [Архівовано 18 вересня 2020 у Wayback Machine.]" інформаційно-бібліографічного ресурсу "Видатні педагоги України та світу [Архівовано 3 червня 2020 у Wayback Machine.]" ДНПБ України ім. В. О. Сухомлинського

# data[].attributes.attachment_link.title
Грінченко Борис Дмитрович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Борис Дмитрович Грінченко Псевдонім Василь Чайченко, Л. Яворенко, П. Вартовий, Б. Вільховий, Перекотиполе, Гречаник Народився 27 листопада ( 9 грудня) 1863 хутір Вільховий Яр, Харківська губернія, Російська імперія Помер 23 квітня ( 6 травня) 1910 (46 років) Оспедалетті, Королівство Італія Поховання Байкове кладовище Підданство Російська імперія Національність українець Діяльність письменник, педагог, лексикограф, літературознавець, етнограф, історик, публіцист, громадсько-культурний діяч, політичний діяч Alma mater ХНУ імені В.

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко. Д/ф ''Ловець слів''

# data[].attributes.attachment_link.title
Каторжна - Борис Грінченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Каторжна" (автор: Грінченко Борис Дмитрович) онлайн в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аудіокнига.ua

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
борис грінченко. каторжна

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко. Каторжна (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.description
Українська література | Добірка творів | https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AecMmEq61hRUWoodlZ2KPLLs "Каторжна - так її всі звали. - Унеси дров у хату, чи чуєш, каторжна ти! - кричала мачуха. - Геть з-перед очей, каторжна! - визвірювався на неї батько, вертаючись п'яний з шинку і заточуючись по хаті. - За сцо ти мене стовхнула, католзна!

# data[].attributes.headline
Матеріал до аналізу твору

# data[].attributes.subject
Матеріал до аналізу твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз твору "Каторжна" Б. Грінченка: тема, ідея, проблематика, план. Образ Докії

# data[].attributes.attachment_link.description
Оповідання Б. Грінченка "Каторжна" було написане у 1888 році і, як більшість творчого доробку письменника, присвячене темі дитинства. Мабуть, це невипадково, адже він сам був натхненим педагогом, багато працював вчителем

# data[].attributes.attachment_link.title
Велич особистості 29.09.15 Борис Грінченко

# data[].attributes.attachment_link.description
Ірина Фаріон, мовознавець. Тема: Борис Грінченко

# data[].attributes.headline
Прочитай скорочено

# data[].attributes.subject
Прочитай скорочено

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оповідання "Каторжна" Бориса Грінченка скорочено читати можна за 10-15 хвилин. Це детальний переказ твору.

"Каторжна" скорочено

Усі звали її "каторжною". І мачуха кричала на неї, і мачушині діти, навіть власний батько (який часто пив). А хлопці та дівчата на вулиці як звали, то також все ж із додатком: "Ота каторжна Докія..."

Та й було за що. В сім років у неї зявилася мачуха, Докія дивилася на неї з-під лоба. Що би мачуха не просила зробити - нічого до пуття не зробить: або поб'є що, або наплута, накруте й не так зробить. Сварила її мачуха, била. Та вона така: хоч ти її вбий, від неї слова не почуєш і ніколи не плаче! Уся в матір.

А до батька яка вона? Ще як мати її жива була, так тоді тільки до неї й мостилася, та вдвох усе плакали.

А з мачушиними дітьми що вона виробляла? Мало вона їх била та штовхала?

Зла вона була, на всіх зла! І всі їй були вороги, й вона всім ворог, каторжна, та й годі!

І все ховалася від людей. Піде в садок, аж у гущавину, та й сидить. Діти мачушині якось побачили, як пішла вона до куща калини, сіла під ним, головою до його припала, і руками його обхопила, й каже: "Калинонько моя червоная, рідна моя матінко! Покрий мене своїм листоньком зеленим, своїми ягідками червоними! Одна ти в мене рідная, улюбленая!" Каже, а сама плаче...

А плакала вона тому, що в неї не камінь у грудях був, а маленьке дитяче серденько! І те серденько дуже хотіло любити! Але ж кого?

Недоброго і п'яного батька, чи мачушиних дітей, яких мачуха любити не давала...

Поплаче біля калини, втре обличчя, і вийде на окрики мачухи знову така, справжня каторжна, що її нічим не дошкулиш - ні словом, ні ломакою.

Якось засиділась Докія під калиною, і не почула, як мачуха її кликала. Уже тоді почула, як мачуха знайшла її в гущавині і потягла за колосся в хату. "Стривай же ти, каторжна, я тобі дам, як тікати під роботи під свою калину!" Вхопила мачуха сокиру й побігла в садок. Докія кинулась, себе не пам'ятаючи, пробігла садок, добігла до гущавини і стала між калиною і мачухою. "Не займайте моєї калини!" - кричить.

Очі її горіли, а щоки були білі-білі; груди так і здималися. Та здорова мачушина рука відкинула геть маленьку дівчинку. Сокира рубонула, жалібно хряснула цівка калинова, і впала стеблина, тремтичи листом. Дівчина кинулась до мачухи, цілувала їй руки, затуляла своїм тілом останні калинові стеблини...

Так росла Докія: без милування, без жалування, без ляльок, без дитячих іграшок, без калини...

Минули роки. Із маленької дівчинки виросла доросла дівчина. Та життя їй не перемінилося. Лише вираз на обличчю тепер неначе злагоднів. А зробила ту відміну страшна журба, що гнітила їй душу, виявлялась і на обличчі.

Дві думки не давали їй спокою: "За що мене так мучать?", та: "Хіба я гірша від інших?" Вона не могла ще зрозуміти, що іноді сама була винна. І вона винуватила людей за все: за свої муки й сльози, за своє дитинство, за все. І люди були справді винні. Одні пекли її, мучили. Другі не хотіли зрозуміти її мук, а тільки глузували з неї. І вона це все терпіла і не знала, чим пособити собі.

І тоді зажадало її серце помсти. А втім серце її не було жорстоке, воно вміло любити і співчувати іншим людям.

II

Одного разу мачуха послала її до тітки Одарки по глечик. Увійшла Докія в хату, - аж там шахтарі. Усі в червоних сорочках навипуск, у чоботях з вимережаними халявами, з пістонами та з китицями, у сукняних чумарках. Усі веселі, один на гармонію грає, а ті пісні шахтарської співають. А той, що на гармонії грав, - ну дуже гарний був... Не встигла Докія й добривечір сказати, вже він як кинеться до неї, та й обняв. Вона його пхнула, а сама навтіки. Наздогнав, в обличчя дивиться, каже, яка вона гарна. А вона втекла додому. Мачусі сказала, що глека Одарка не дала.

Але з того дня втратила вона спокій. Кожну суботу бігала до Одарки, заглядала у вікно - чи там він. А його все не було.

Коли в неділю смерком іде вона левадою хмизу набрати, аж хтось:

"А здорова, дівчино! Чия ти? " Глянула - він! Так на їй і затрусилось усе. Він за руку її взяв, вона хотіла бігти. А він не пустив. Обняв та як пригорнув... Нічого вона вже потім не знала, нічого не чула, ні того вечора, ні другого дня,- нічого! Тільки чула, як їй на губах його поцілунки горіли.

Тож покохала вона, її серце нарешті знайшло кого любити і віддалось... Ні про віщо вона не думала тоді: нехай б'ють і лають - байдуже!

Прийшла весна, минуло літо. Світ став для Докії милий, веселий та красний, серце її розцвіло. Зустрінеться з ним- ніч їй мала, не наговориться, не намилується. Ох, любила ж вона! Так любила, що всю душу віддала і назад не думала брати.

III

Згодом Семен став невеселий: "Не все ж цілуваться, не довіку ж обніматься!"

А вона: "Ох, Семене, що-бо ти сказав! А я б умерла коло тебе... Як покинеш ти мене - загину без тебе..." Та й упилась устами йому в уста...

Та він одірвавсь, перестрибнув через тин, кинув: "Прощавай!", та й пішов улицею... І більше вже не прийшов...

Якось дівчата на вулиці сказали, що він уже давно до Пріськи ходе. Вона не повірила, вирішила сама перевірити. І перевірила, сама почула, як казав: "І чого вона, каторжна, так до мене в'язне?"

Отож і йому вона каторжна стала. А як вона його любила! Боже, як любила!.. І він зрадив. І він такий, як усі. О, прокляті!

Ввійшла вона в хату, не звертаючи уваги на питання батька, узяла сірники - та знову геть, знову пробігла вулицею. Перелізла на город до Одарки і зайшла ззаду, щоб ніхто не бачив. Знайшла сухої соломи, згребла її в купку під очеретяною стінкою і запалила. Солома затлілась і почала горіти нарешті.

І Докії згадалася пожежа, що вона бачила, - ух, страшно! Так і тут буде. Але там ніхто не згорів, а тут усі згорять... І Санька згорить? Санька - маленька дівчинка, дочка досвітчаної матері... Господи! За віщо ж? За віщо вона спалить її? Це ж гріх! Людину спалить живу. Та й не її саму. Господи, може, все село займеться! Вона кинулась до вогню, хотіла затоптати його ногами. Але він горів. А їй уже вчувалося, як Санька кричить: "Докійко, рятуй!.."

Все закрутилось їй у голові. Червоне полум'я одно перед нею. Воно пекло її, на їй займалась одежа. Але вона того не чула. Вона хапала руками вогняну солому, підгортала під себе і силкувалася гасити. Але вже вся одежа горіла на ній. Тоді, не знаючи, що робити, вона скрикнула: "Рятуйте, хто в Бога вірує! Рятуйте!" - і більше нічого вже не пам'ятала...

Очі вона розплющила вже дома. Де вона і що з нею, - того вона не розуміла. Її врятували парубки та дівчата, вибігши на її крик та погасивши пожежу. Страшно вона мучилась, їй все здавалося, що вона гасить пожежу...

* * *

Вона зрозуміла, що вмирає. Біля неї стояв лише батько. Вона сказала: "За що? Господи, Боже мій! За що?" Підвелася і, скрикнувши, впала знову на подушку. За кілька хвилин вона була мертва. Її поховано, і ніхто не пожалів її. Вона всім осталась каторжною. Санька тільки плакала.

Автор: J. G. (Джей Джи) У рубриці: українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
борис грінченко каторжна скорочено

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
каторжна грінченко скорочено

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
каторжна грінченко читати скорочено

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
каторжна скорочено

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
каторжна читати скорочено

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати скорочено каторжна бориса грінченка

# data[].attributes.attachment_link.title
"Каторжна" Грінченко скорочено

# data[].attributes.attachment_link.description
Оповідання "Каторжна" Бориса Грінченка скорочено читати можна за 10-15 хвилин. Це детальний переказ твору. Усі звали її "каторжною". І мачуха кричала на неї, і мачушині діти, навіть власний батько (який часто пив). А хлопці та дівчата на вулиці як звали, то також все ж із додатком: "Ота каторжна Докія..."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Борис Грінченко хронологічна таблиця життя і творчості наведена в цій статті.

Грінченко Борис Дмитрович - український письменник, педагог, лексикограф, літературознавець, етнограф, історик, публіцист, громадсько-культурний діяч. Обстоював поширення української мови в школі та в установах.

Псевдоніми Бориса Грінченка: Василь Чайченко, Л. Яворенко, П. Вартовий, Б. Вільховий, Перекотиполе, Гречаник.

Борис Грінченко хронологічна таблиця

1891
Грінченко спільно з Іваном Липою, Миколою Міхновським, Юрієм Міхновським, Віталієм Боровиком, Миколою Вороним, Олександром Черняхівським заснував Братство Тарасівців. Оповідання "Украла", повість "На розпутті"

Автор: J. G. (Джей Джи) У рубриці: Хронологія

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко хронологічна таблиця

# data[].attributes.attachment_link.description
Борис Грінченко хронологічна таблиця життя і творчості наведена в цій статті. Грінченко Борис Дмитрович - український письменник, педагог, лексикограф, літературознавець, етнограф, історик, публіцист, громадсько-культурний діяч. Обстоював поширення української мови в школі та в установах. Псевдоніми Бориса Грінченка: Василь Чайченко, Л. Яворенко, П. Вартовий, Б. Вільховий, Перекотиполе, Гречаник.

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко (тестування)

# data[].attributes.attachment_link.description
Тестування За Б. Грінченком Прізвище та ім`яВсього завдань 30 Почати Час тестування 8 мин...

# data[].attributes.headline
І. Карпенко-Карий Мартин Боруля

# data[].attributes.subject
І. Карпенко-Карий Мартин Боруля