# data[].attributes.body
je umijeće upravljanja državom ili drugom političkom zajednicom, usmjereno na postizanje općeg dobra.

# data[].attributes.body
- osobe bez državljanstva ili neregistrirane osoba
- osobe koje nisu nikada imale državljanstvo ili su ga izgubile, a novo nisu stekle

# data[].attributes.body
U prazni porostor ispod zadanog pojma (znak +) upišite primjer ili zalijepite sliku koja opisuje/prikazuje konkretan primjer vezan za zadane pojmove u stupcima.

# data[].attributes.body
https://romskiportal.com/2017/05/01/kako-zive-osobe-bez-drzavljanstva-ili-apatridi/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kako žive osobe bez državljanstva ili apatridi? Pročitajte prilog jutarnjeg lista kojeg prenosimo u cijelosti.

Foto: Emica Elveđi / CROPIX
Autor: Boris Orešić

Nikada nije djeda i baku pitala zašto su joj dali ime Bosanka, i to u Italiji u kojoj je rođena i odrasla, u selima u okolici Torina. Kao Romi su se često selili, ali uvijek u krugu od stotinjak kilometara po Pijemontu. Iako ne zna mnogo o svojoj obitelji, pa ni o roditeljima koje su je napustili kao malu bebu nedugo nakon rođenja, danas 42-godišnja Bosanka Dragutinović, kojoj je prezime sve što je naslijedila od svog oca, misli da nema baš nikakve veze s Bosnom kao što bi sugeriralo njezino ime. U brdovitoj Bosni nikada nije ni bila, ali su je zato životni putevi prije šest godina doveli u ravnu Baranju odakle je porijeklom njezin muž, hrvatski državljanin, s kojim je godinama živjela u Italiji gdje su se i upoznali i gdje se rodilo sve sedmoro njihove djece. Iako su zajedno, kaže ona, već 20 godina, svoju vezu nikada nisu uspjeli ozakoniti, ni u Italiji, a niti u Hrvatskoj. Jer Bosanka je osoba bez državljanstva koja je cijeli svoj život u dvjema državama provela bez gotovo ikakvih dokumenata kojima bi mogla dokazati svoj identitet ili uopće svoje postojanje na kugli zemaljskoj. Tek je prije dvije godina u Hrvatskoj dobila dozvolu boravka za strance koja joj je izdana na pet godina i koja joj, doduše, omogućava da legalno boravi na teritoriju Hrvatske, ali ne i da ostvaruje bilo kakva prava, poput besplatne zdravstvene zaštite, školovanja, zapošljavanja, pa uostalom i udaje.

Privodila je policija

"Jako je teško živjeti bez dokumenata. Gdje kod da se mrdnem moram jako paziti. Dok još nisam imala dozvolu privremenog boravka više me je puta u Osijeku zaustavila policija i odvela u postaju gdje sam znala i satima čekati da dođu moj muž, svekar ili svekrva koji bi svojim potpisom garantirali za mene. Na Zavodu za zapošljavanje u Belom Manastiru su mi rekli da nemam pravo tražiti posao, a ni moj muž ne može za poslom igdje otići jer je pred zakonom odgovoran za mene. Tako da ne može on nikamo bez mene, niti ja bez njega", otkriva Bosanka na tečnom talijanskom koji joj je uz romski materinji jezik, koji je naučila u domu bake i djeda, roditelja svoga oca, koji su umrli prije 17 ili 18 godina. Hrvatski je svladala malo, tek toliko da se može sporazumjeti sa susjedima u Dardi ili kada ide u Osijek gdje joj, otkriva, nekoliko dobrih žena pomaže s hranom i odjećom.

Ilegalni boravak

Bosanka Dragutinović jedna je od najmanje 500 osoba u Hrvatskoj bez državljanstva. Točne brojke su nepoznanica, a nevladine udruge poput Informativno-pravnog centra iz Slavonskog Broda procjenjuju da je stvarni broj ljudi bez državljanstva, ili apatrida te onih nepoznatog državljanstva, i triput veći. Uglavnom je riječ o Romima čiji je život bez dokumenata i bilo kakve evidencije u državnim institucijama ponajprije posljedica činjenice da su se rodili kod kuće, a ne u rodilištima, i da ih njihovi roditelji, zbog neznanja, nemara ili tko zna kojeg razloga, nikada nisu prijavili u matični ured. Pred zakonom ti ljudi u Hrvatskoj, kao i u bilo kojoj drugoj državi, borave ilegalno, što im je u svakodnevnom životu izvor nebrojenih problema zbog čega mnogi cijeli život provedu u uskim krugovima romskih naselja, na dobro poznatom terenu. Jer svaki je odlazak negdje dalje za njih je rizik da će ih otkriti policija, poželjeti ih legitimirati pa onda staviti iza rešetaka, odvesti u Ježevo, centar za strance uhvaćene u ilegalnom boravku te možda i deportirati iz Hrvatske u kojoj su mnogi od njih rođeni i tu proveli cijeli život.

Osoba bez državljanstva je, objašnjavaju u MUP-u, stranac kojeg niti jedna država sukladno svom nacionalnom zakonodavstvu ne smatra svojim državljaninom. Osoba nepoznatog državljanstva je stranac, koji u postupku reguliranja statusa stranca ili postupka odobrenja međunarodne zaštite nije kao dokaz priložio uvjerenje o državljanstvu odnosno stranu putnu ispravu, što ne znači da nema državljanstvo neke države nego da nije utvrđeno čije državljanstvo ima.

Biraju ilegalu

Prema podacima Ministarstva unutarnjih poslova, u Hrvatskoj je evidentirano 28 osoba bez državljanstva - 15 muškaraca i 13 žena. Njih osmero ima status stranca s privremenim, a 20 sa stalnim boravkom. Uz to je MUP-u poznata 41 osoba čije je državljanstvo nepoznato - 17 muškaraca i 24 žene od kojih osam ima pravo privremenog, a 33 stalnog boravka u Hrvatskoj. Sveukupno dakle u Hrvatskoj bez državljanstva ili s nepoznatim državljanstvom službeno živi 69 osoba - 32 muškarca i 37 žena. To je daleko manje od broja kojim raspolažu udruge. Izvršna direktorica Informativno-pravnog centra Nataša Kovačević, koja se najviše u Hrvatskoj zadnjih godina bavi problemom apatrida, objašnjava kako većina ljudi bez statusa niti ne pokušava dobiti državljanstvo odnosno legalizirati se upravo iz straha da bi si situaciju u kojoj se nalaze mogli samo još dodatno pogoršati. Stoga ih nema ni u MUP-ovim evidencijama. Vrlo teško stječu povjerenje i u aktiviste nevladinih udruga koji su proteklih godina obišli mnoga romska naselja, uglavnom u kontinentalnom dijelu Hrvatske, kako bi pronašli apatride i pomogli im da se legaliziraju. Veći dio njih ipak radije bira život u ilegali. Sa svim rizicima koje on sa sobom nosi.

Bosanka, naprotiv, kaže da svaki dan Boga moli da po prvi put u životu jednog dana dobije državljanstvo, i to hrvatsko koje imaju njezin muž i svih sedmoro djece, šest kćeri i jedan sin. Najstarijoj kćeri Susani je 17, a najmlađoj Lauri 7 godina. Svi su rođeni u Italiji, a hrvatsko su državljanstvo dobili po ocu, s time da je za njih četvero, koji su rođeni kod kuće, a ne u bolnici, bilo poprilično teško dokazati da su doista njihova djeca. No nekako su uspjeli.

Ni socijalna pomoć

"Moj muž se zove Kristijan Horvat. Prije je bio Đani Radulović. Prošle se godine probudio jedno jutro i odlučio iz čista mira promijeniti ime i prezime. Rođen je u Bologni, ali je porijeklom iz Hrvatske. U siječnju je bilo šest godina otkako smo u Dardi, u kući muževih roditelja koji također s nama žive. Nas 11 ukupno primamo 2700 kuna socijalne pomoći i dječjeg doplatka, a ja bih trebala svaki mjesec plaćati 450 kuna za zdravstveno osiguranje. Ne mogu si to priuštiti. Često nemam ni 10 kuna za participaciju pa kada mi zatreba liječnik odem na hitnu pomoć koja ne naplaćuje participaciju. Jedva imamo za platiti struju i vodu te pražnjenje septičke jame, za kupiti drva za ogrjev i hranu. Jedva uspijevamo preživjeti iz mjeseca u mjesec, ali sam ipak sretna ovdje u Hrvatskoj s mužem i djecom i htjela bih ostati.

Još samo da dobijem državljanstvo da se mogu slobodno kretati, normalno ići liječniku i zubaru, pronaći posao ili barem kao većina drugih Roma dobiti socijalnu pomoć", otvoreno govori Bosanka Dragutinović koja je u Italiji, priča, radila na crno razne poslove u poljoprivredi, a sada kod kuće u vrtu uzgaja povrće za obiteljske potrebe. Sva djeca joj idu u školu, osim najstarije kćeri koja je zbog zdravstvenih problema s alergijama morala prekinuti školovanje. Svih sedmero, otkriva, imaju talijanska imena, a majka nastoji da kod kuće uz romski i hrvatski što više govore i talijanski jezik da ga ne bi zaboravili ako jednog dana požele otići živjeti u tu zemlju gdje su rođeni i koja joj, priznaje, jako nedostaje. Voljela bi, kaže, kada dobije putne isprave, otići malo u Italiju. A do tada ima još jednu želju - da im netko pokloni bicikl za 15-godišnjeg sina Tonija jer mu ga ona i suprug ne mogu priuštiti.

Nataša Kovačević iz Informativno-pravnog centra ističe kako je Bosanka Dragutinović tipičan primjer apatrida jer niti njezini roditelji nisu imali državljanstvo pa ga, i da su htjeli, nisu mogli zatražiti za nju. Da bi njezina djeca dobila hrvatsko državljanstvo po njezinom suprugu morala su proći DNK analizu, koja je potvrdila da im je on doista otac.

"U sklopu projekta Pravna inkluzija i održiva integracija Roma u Republici Hrvatskoj koji je financiran iz EU fondova, u zadnjih smo pet godina identificirali 105 osoba bez državljanstva u dobi između 20 i 40 godina. Među njima je nešto više muškaraca nego žena. Te su osobe pred zakonima nevidljive. Naši timovi su obilazili getoizirane romske zajednice čiji pripadnici imaju strah od institucija i nerado priznaju da nemaju dokumente, a ne znaju da djecu rođenu kod kuće treba upisati u maticu rođenih. Većina tih ljudi je rođena u Hrvatskoj i želja im je dobiti državljanstvo, na što ih potičemo kako bi stekli osnovna ljudska prava", otkriva Nataša Kovačević, dodajući kako je od tih 105 utvrđenih do sada njih najviše 50 dobilo pravo privremenog boravka, što je prvi korak u reguliranju statusa, jer tek nakon 8 godina prava na boravak osoba može zatražiti državljanstvo. Prema njezinim riječima Zakon o hrvatskom državljanstvu ne daje apatridima mogućnost olakšanog stjecanja državljanstva, što je mehanizam koji neke druge europske države primjenjuju. Odnosno, pojašnjava, Hrvatska uopće nema proceduru utvrđivanja tzv. bezdržavljanskog statusa, što znači da je nekome jako teško dokazati da je apatrid.

Nemaju za naknadu

"Pokušavamo im barem pomoći da dobiju privremeni boravak na godinu dana koji mogu nekoliko puta produžiti, da bi nakon pet godina mogli zatražiti stalni boravak, no pojavljuje se problem što su u tom slučaju ti ljudi dužni plaćati mjesečno 400 i nešto kuna naknade za zdravstveno osiguranje. Budući da većina to ne može plaćati, nakon pet godina, kada steknu pravo zatražiti stalni boravak, imaju i znatan dug prema državi. Iako su rođeni u Hrvatskoj zakon ih poistovjećuje sa strancima. Mi lobiramo da se ta procedura pojednostavi, a u MUP-u tvrde zakon za sve mora biti isti", govori Kovačević.

"Osobama koje imaju čvrstu poveznicu s Republikom Hrvatskom zbog dugogodišnjeg boravka u Republici Hrvatskoj, pruža se pravna pomoć u rješavanju njihova statusa, odnosno reguliranja boravka sukladno odredbama Zakona o strancima", tvrde u MUP-u i ističu kako osoba bez državljanstva može regulirati status temeljem Zakona o strancima kao i drugi stranci te imati status stranca na privremenom ili stalnom boravku, pa i steći hrvatsko državljanstvo. No, prethodno treba utvrditi je li riječ o osobi bez državljanstva li osobi nereguliranog državljanskog statusa.

Uglavnom su to osobe koje, kažu u MUP-u, dolaze s prostora Bosne i Hercegovine, Srbije, Kosova i Makedonije i koje ne posjeduju važeće identifikacijske isprave, a uslijed specifične materijalne i socijalne situacije te neinformiranosti nisu u mogućnosti pokrenuti postupak za pribavljanje uvjerenja o državljanstvu, odnosno utvrđivanja državljanstva.

Bez republike

"Dakle radi se o osobama neutvrđenog državljanskog statusa rođenih u državama nastalim raspadom bivše SFRJ", tvrde u MUP-u i dodaju kako su te osobe trebale državljanstvo neke od država bivše Jugoslavije steći po roditeljima, no ni oni u pravilu nisu imali državljanstvo pa čak niti bili upisani u maticu rođenih. Bez obzira na nepostojanje upisa, takve su osobe za vrijeme SFRJ, ističu u MUP-u, bile smatrane jugoslavenskim državljanima i većinom su imale izdane osobne isprave, dok se pitanje njihovog republičkog državljanstva nije ni postavljalo. Naime, za vrijeme Jugoslavije od 1945. do 1991. godine su uz savezno državljanstvo, postojala i republička državljanstva koja su kasnije najčešće bila i osnova za dobivanje državljanstva određene države nastale raspadom Jugoslavije.

Svaki je jugoslavenski državljanin, objašnjavaju u MUP-u, po propisima važećim do 8. listopada 1991. godine mogao imati samo jedno republičko državljanstvo koje se stjecalo podrijetlom, po načelu krvne veze, ali se moglo i promijeniti. Često se pogrešno smatra da je osoba imala hrvatsko republičko državljanstvo jer su joj u Hrvatskoj bile izdane osobne isprave. Samim preseljenjem iz jedne u drugu bivšu republiku nije se automatski mijenjalo i republičko državljanstvo, nego se to moglo ostvariti jedino na zahtjev pojedinca.

Azilanti apartidi

Nakon osamostaljenja Hrvatske, većina osoba s prijavljenim prebivalištem u Hrvatskoj, ali s drugim republičkim državljanstvom, stekla je hrvatsko državljanstvo. No, problem je nastao za one osobe koje zbog nemarnosti, odnosno neupućenosti nisu uopće ni podnijele zahtjev za državljanstvom ili su bile malodobne, a roditelji im ga nisu zatražili, a uz to nemaju ni upis u evidenciji državljanstva zemlje podrijetla. To je česta pojava kod pripadnika romske manjine.

U MUP-u kažu kako se apatridima koji u Hrvatskoj imaju odobren privremeni ili stalni boravak, može izdati putna isprava za osobe bez državljanstva. A također ističu kako je trenutno i pet osobe bez državljanstva među tražiteljima međunarodne zaštite u Hrvatskoj. Svi su muškarci, a porijeklom su iz Jordana, Kuvajta, Palestine, Makedonije i Bosne i Hercegovine.

1

# data[].attributes.attachment_link.title
Kako žive osobe bez državljanstva ili apatridi?

# data[].attributes.attachment_link.description
Foto: Emica Elveđi / CROPIX Autor: Boris Orešić Nikada nije djeda i baku pitala zašto su joj dali ime Bosanka, i to u Italiji u kojoj je rođena i odrasla, u selima u okolici Torina. Kao Romi su se često selili, ali uvijek u krugu od stotinjak kilometara po Pijemontu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Procjenjuje se da u svijetu živi deset miliona apatrida, osoba bez državljanstva. Prema posljednjem popisu stanovništva, u Hrvatskoj ih je bilo blizu 3.000. Riječ je većinom o pripadnicima romske nacionalne manjine, koji su državi nevidljivi - nemaju pravo glasa, ne mogu se legalno zaposliti ili sklopiti brak.

Pročitajte više

# data[].attributes.attachment_link.description
Procjenjuje se da u svijetu živi deset miliona apatrida, osoba bez državljanstva. Prema posljednjem popisu stanovništva, u Hrvatskoj ih je bilo blizu 3.000. Riječ je većinom o pripadnicima romske nacionalne manjine, koji su državi nevidljivi - nemaju pravo glasa, ne mogu se legalno zaposliti ili sklopiti brak.

# data[].attributes.body
https://www.enciklopedija.hr/natuknica.aspx?id=3267

https://www.tportal.hr/vijesti/clanak/u-hrvatskoj-zivi-preko-2886-nevidljivih-ljudi-bez-domovine-20150626

# data[].attributes.body
https://www.unhcr.org/hr/gdje-radimo/zastita-osoba-bez-drzavljanstva

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Apatridnost ima izrazito negativan utjecaj na živote pojedinaca. Posjedovanje nacionalnosti (državljanstva) je nužno za punopravno sudjelovanje u društvu te je preduvjet za uživanje cijelog niza ljudskih prava.

Apatridnost se javlja zbog različitih razloga, uključujući sukob zakona, prijenos teritorija, bračne zakone, upravne prakse, diskriminaciju, nedostatak upisa rođenja, denacionalizaciju i odricanje od državljanstva. Danas apatridnost još uvijek predstavlja golem problem koji utječe na oko 12 milijuna ljudi diljem svijeta, a koji su se bez državljanstva našli u pravnom limbu.

U Hrvatskoj je slučajeva bez državljanstva relativno malo u odnosu na situaciju u svijetu: oko 2,886 osoba obuhvaćeno je UNHCR-ovim mandatom apatridnosti u Hrvatskoj, što obuhvaća i one koji nisu registrirani. Romi čine veliku većinu osoba bez državljanstva ili neregistriranih osoba (de facto apatrida) u zemlji. [1]

Nakon što je Hrvatska 2011. ratificirala UN-ovu Konvenciju o smanjenju broja osoba bez državljanstva iz 1961. i načela navedena u Zagrebačkoj deklaraciji iz listopada 2011., UNHCR je počeo aktivno lobirati za uspostavu i daljnji razvoj nacionalnog zakonodavnog okvira i specifičnih mehanizama identifikacije kako bi riješio problem osoba bez državljanstva i omogućio apatridima i neregistriranim osobama stjecanje ljudskih i građanskih prava.

UNHCR pomaže ovim osobama u dobivanju osobnih dokumenata i osiguravanju pristupa pravima. UNHCR također podržava dionike i civilno društvo u sprečavanju i smanjenju apatridije u Hrvatskoj podizanjem razine svijesti osoba o kojima skrbi, državnih tijela i javnosti o važnosti građanskog statusa i relevantnih dokumenata.

[1] UNHCR sada broji 2,886 osoba obuhvaćenih mandatom apatridnosti: 36 osoba bez državljanstva - izvor: Vlada RH/Ministarstvo unutarnjih poslova (registracija); 54 osobe neutvrđenog državljanstva - izvor: Vlada RH/Ministarstvo unutarnjih poslova (registracija), 713 osoba bez državljanstva - Popis stanovništva; i 2,083 osobe neutvrđenog državljanstva - Popis stanovništva.

___________________

Statelessness has a terrible impact on the lives of individuals. Possession of nationality (i.e. citizenship) is essential for full participation in society and a prerequisite for the enjoyment of the full range of human rights.

Statelessness occurs for a variety of reasons including conflict of laws, the transfer of territory, marriage laws, administrative practices, discrimination, and lack of birth registration, denationalization or renunciation. Today statelessness is still a massive problem, affecting an estimated twelve million people around the world, left with no nationality, in a legal limbo.

In Croatia, stateless cases are relatively few by global comparison: there are an estimated 2,886 persons under UNHCR statelessness mandate in Croatia which encompasses those who are undocumented. Vast majority of stateless or undocumented persons (de facto stateless) in the country are Roma.[1]

Following Croatia's accession in 2011 to the 1961 UN Convention on the Reduction of Statelessness and the principles outlined in the Zagreb Declaration of October 2011, UNHCR is actively lobbying for the establishment and further development of national legislative frameworks and specific identification mechanisms to solve the statelessness problem and allow stateless or undocumented people to acquire their human rights and enjoy citizen rights.

UNHCR assists persons of concern to acquire the personal documentation and ensure access to rights. UNHCR supports stakeholders and civil society to prevent and reduce statelessness in Croatia by also raising awareness among persons of concern, Government and the public on the importance of citizenship and related documentation.

[1] UNHCR now counts 2,886 persons under UNHCR statelessness mandate: 36 stateless persons, - source GoC/Ministry of Interior (registration); 54 of undetermined citizenship - source GoC/Ministry of Interior (registration); 713 stateless - census and 2,083 of undetermined citizenship - population census.

# data[].attributes.attachment_link.title
Zaštita osoba bez državljanstva - UNHCR Hrvatska

# data[].attributes.attachment_link.description
Apatridnost ima izrazito negativan utjecaj na živote pojedinaca. Posjedovanje nacionalnosti (državljanstva) je nužno za punopravno sudjelovanje u društvu te je preduvjet za uživanje cijelog niza ljudskih prava. Apatridnost se javlja zbog različitih razloga, uključujući sukob zakona, prijenos teritorija, bračne zakone, upravne prakse, diskriminaciju, nedostatak upisa rođenja, denacionalizaciju i odricanje od državljanstva.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
'Prema podacima popisa stanovništva iz 2011. godine, 2886 osoba u Hrvatskoj izjasnilo se kao osobe bez državljanstva, odnosno, apatridi. Procjenjuje se da u Europi živi više od 600.000 apatrida, dok u svijetu taj broj iznosi gotovo 10 milijuna', kaže Jan Kapić iz UNHCR-a. No apatridi u Hrvatskoj uglavnom nisu u toj poziciji svojevoljno, zbog ideala i činjenice da žele biti 'građani svijeta'. Mnoge od njih naprosto nitko ne želi prihvatiti kao svoje

# data[].attributes.attachment_link.title
U Hrvatskoj živi preko 2886 'nevidljivih ljudi' bez domovine

# data[].attributes.attachment_link.description
'Prema podacima popisa stanovništva iz 2011. godine, 2886 osoba u Hrvatskoj izjasnilo se kao osobe bez državljanstva, odnosno, apatridi. Procjenjuje se da u Europi živi više od 600.000 apatrida, dok u svijetu taj broj iznosi gotovo 10 milijuna', kaže

# data[].attributes.body
https://www.dw.com/hr/%C5%BEivot-bez-dr%C5%BEavljanstva/a-15355605

# data[].attributes.body
https://www.dw.com/hr/%C5%BEivot-bez-dr%C5%BEavljanstva/a-15355605

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Obitelj Ise Abdula Faradža već generacijama živi u Kiberi, naselju na rubu Nairobija. Isin djed je još prije više od 100 godina u današnjem Sudanu pristupio kolonijalnoj britanskoj vojsci koja ga je nakon toga stacionirala u današnjoj Keniji. Isa pripada narodu Nubijaca i, kao i mnogi drugi pripadnici ovog naroda, u Keniji živi bez državljanstva. Nakon proglašenja neovisnosti 1963. Kenija je naime svim potomcima nubijskih vojnika uskratila pravo na upis u knjigu državljana. Život bez osobnih dokumenata je nešto najgore što se čovjeku može desiti, smatra Isa.
Bez papira ne postojiš
„U Keniji, ako ne posjeduješ osobne isprave zapravo ni ne postojiš. Teoretski ni kuću ne smiješ napustiti jer postoji opasnost da te netko zaustavi i pita za osobnu iskaznicu. Ovdje je to zločin. No ako ne smiješ napustiti kuću, od čega ćeš živjeti? Kako ćeš pronaći posao? Ne smiješ ni račun u banci otvoriti. Nemaš pravo posjedovanja, jednom riječju, ne postojiš."

Bez putovnice, bez identiteta

Kenija pored Tajlanda, Nepala, Sirije ali i Letonije spada među države s velikim udjelom građana bez državljanstva u ukupnom broju stanovnika. Visoki ured Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) broj apatrida ili apolita kako se osobe bez državljanstva još nazivaju, diljem svijeta procjenjuje na oko 12 milijuna. Istodobno se broj izbjeglica procjenjuje na oko 15 milijuna. No za razliku od apatrida, izbjeglice prema međunarodnim konvencijama polažu pravo na pomoć. Erika Feller, zamjenica visokog povjerenika za izbjeglice, ukazuje na diskriminaciju apatrida u usporedbi s izbjeglicama: "Često radi o grupama građana koji više-manje žive skriveno od očiju javnosti, apatride se ne doživljava kao punopravne članove društva. Oni su nevidljivi i zbog toga često ne uspijevaju doći na listu prioriteta pojedinih država".

Pravno gledano, apatridi žive u nekoj vrsti sive zone. Bez državljanstva nema ni države koja se brine za osiguranje građanskih prava. Kao građani bez građanskih prava, apatridi se u svakodnevnom životu suočavaju s brojnim preprekama ako žele legalno stanovati, putovati, zarađivati novac ili koristiti zdravstveni sustav. Najčešći razlozi zbog kojih neka osoba postaje apatrid je raspad države u kojoj je ova osoba dotad živjela. Gubitak državljanstva često je plod nejasnih pravnih normi, strogih zakona o državljanstvu ali koji put i samovolje državnih institucija i diskriminacije. Težak status se nerijetko, kako kaže Marc Manly iz UNHCR-a, prenosi iz generacije u generaciju. "Ove osobe su u zemljama u kojima žive desetljećima pa i stoljećima ukorijenjene i integrirane. Tijekom vremena su razvile strategije kako preživjeti uz minimalni kontakt s institucijama. Ove osobe se vrlo rano susreću s granicma unutar jednog društva koje apatridima ne omogućavaju napredak".

I djeca padaju u izolaciju kad im roditelji nemaju državljanstvo
Nema vjenčanja bez papira
To je na svojoj koži osjetio i Tran Hoang Puc kada je krajem sedamdesetih pred Crvenim Kmerima iz Kambodže pobjegao u Vijetnam. Bijeg mu je spasio život ali mu je, kako kaže, oduzeo državljanstvo. "Kada smo se ovdje našli, potpuno bez novca, nismo ni sanjali kakav će biti život bez državljanstva. To je bio veliki korak unazad i užasno mi je teško palo promatrati djecu kako se muče"

Njegova kćerka je pogođena time što joj nije omogućena ista naobrazba kao njenim vršnjakinjama s vijetnamskom putovnicom. Sin Kosal kaže da ga je činjenica što ne posjeduje državljanstvo i u privatnom životu stavljala pred nepremostive prepreke.„Kad sam se htio vjenačati sa svojom tadašnjom djevojkom, njezini roditelji su me upitali ‚Tko si ti uopće?'. Bez papira i državljanstva vlasti mi nisu htjele izdati ni vjenčanicu".

Bježe iz Kamobže u Vijetnam - a tamo čeka život bez dokumenata

Prije godinu dana Tran i njegova obitelj su napokon dobili toliko željene vijetnamske dokumente.
Ljubomorno čuvano blago
Desetljećima je međunarodna zajednica na problem populacije bez državljanstva gledala kao na problem koji će se kad-tad riješti sam od sebe. Ujedinjeni narodi su 1961. donijeli „Konvenciju za smanjenje broja apartrida" koja sadrži mjere kojima bi se ovaj problem zaista mogao i riješiti. No problem je taj da je ovu konvenciju dosad potpisalo samo 38 (Hrvatska je među njima) od ukupno 193 članica Ujedinjenih naorda. Erika Feller vjeruje da je problem prihvaćanja konvencije u samom odnosu država prema instituciji državljanstva: "Pitanje državljanstva zadire u srž državne suverenosti. Radi se o nečemu što države ljubomorno čuvaju a to je pravo da same odlučuju o tomu tko će postati državljanom i tko smije ostati na njihovom području".

Povodom 50. godišnjice potpisivanja „„Konvencije za smanjenje broja apatrida" UNHCR je članice Ujedinjenih naroda apozvao da problemu osoba bez državljanstva u budućnosti posvete više pozornosti.

Autor: Claudia Witte/ N. Kreizer

Odg. ur.: S. Kobešćak

# data[].attributes.attachment_link.title
Život bez državljanstva | DW | 01.09.2011

# data[].attributes.attachment_link.description
Obitelj Ise Abdula Faradža već generacijama živi u Kiberi, naselju na rubu Nairobija. Isin djed je još prije više od 100 godina u današnjem Sudanu pristupio kolonijalnoj britanskoj vojsci koja ga je nakon toga stacionirala u današnjoj Keniji. Isa pripada narodu Nubijaca i, kao i mnogi drugi pripadnici ovog naroda, u Keniji živi bez državljanstva.

# data[].attributes.body
https://www.iusinfo.hr/aktualno/u-sredistu/14417

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Apatridija nastaje kao posljedica velikih promjena u međunarodnim odnosima, ratova, promjena državnih granica, unutardržavnih političkih sukoba, zakonske i administrativne neujednačenosti prakse među državama, kao i činom oduzimanja i odricanja od državljanstva.

Osobe bez državljanstva u svakodnevnom životu ne mogu ostvariti osnovna prava koja osobe s državljanstvom uzimaju zdravo za gotovo, kao što su zapošljavanje, sklapanje braka, prelazak državne granice ili korištenje zdravstvenog i mirovinskog sustava.

Praksa pokazuje da se takve osobe rijetko ili nikada ne susreću s institucijama države u kojoj žive, da su prisiljene živjeti izvan sustava, u pravilu na rubu egzistencije. To često postaje generacijski problem zbog toga što se u nekim državama državljanstvo ne može steći rođenjem na teritoriju te države ( ius soli), pa čak niti naturalizacijom bez obzira na broj godina provedenih u toj državi.

Opća deklaracija o ljudskim pravima iz 1948. u članku 15. određuje da sve osobe, bilo gdje u svijetu, moraju imati zakonsku vezu s nekom državom:
"Svatko ima pravo na državljanstvo. Nitko ne smije biti samovoljno lišen svoga državljanstva niti mu se smije uskratiti pravo na promjenu državljanstva."
Posebna veza između pojedinca i države prvi puta je priznata 1955. u predmetu Nottebohm o kojem je odlučivao Međunarodni sud pravde. Sud je istaknuo sljedeće:
"U skladu s praksom država, arbitražnim i sudskim odlukama te mišljenjem tvoraca teksta, državljanstvo je pravna veza čiji se korijeni nalaze u činjenici socijalne povezanosti, istinske egzistencijalne, interesne i emotivne veze, s istovremenim postojanjem uzajamnih prava i obveza."
Konvencija UN-a o pravnom položaju osoba bez državljanstva iz 1954. određuje prava i obveze apatrida i država prema njima. Osim te Konvencije, problem osoba bez državljanstva rješavaju i Konvencija o smanjenju slučajeva bez državljanstva iz 1961. te posredno Konvencija UN-a o pravima djeteta iz 1989. godine i Konvencija o državljanstvu udate žene iz 1957. godine.

Problem apatridije uočen je tek početkom 20. stoljeća. Nakon prvog svjetskog rata uvedena je tzv. Nansenova putovnica nazvana po Fridtjof Nansenu, norveškom istraživaču i znanstveniku na čiju je inicijativu u Ženevi, 5. srpnja 1921., potpisana međunarodna deklaracija kojom je uvedena posebna putna isprava za izbjeglice. Podijeljeno je više od 450,000 takvih putovnica. Taj dokument prvenstveno je nastao zbog potrebe rješavanja problema izbjeglica iz Ruskog građanskog rata. Pretpostavlja se da je Lenjin oduzeo državljanstvo više od 800.000 tisuća osoba te su one osim problema progonstva trajno izgubile legalnu vezu sa svojom matičnom zemljom.

Nansenova putovnica omogućila je repatrijaciju više stotina tisuća ljudi i iako se više ne izdaje, postojeća nacionalna i nadnacionalna tijela kao što su Ujedinjeni narodi izdaju dokumente za osobe bez državljanstva i izbjeglice. To su u pravilu potvrde o identitetu i putni dokumenti.

Osim prema Konvenciji o pravnom položaju osoba bez državljanstva, niti jedan drugi međunarodni pravni akt formalno ne uspostavlja međunarodni pravni status osoba bez državljanstva niti je predmetnom konvencijom ustanovljen međudržavni ured ili tijelo za nadzor čije bi postupanje, naputci i akti bili pravnoobvezujući prema državama potpisnicama. Konvencija daje mogućnost apatridima dobivanja putnih i identifikacijskih isprava, pravo na pomoć u upravnim postupcima te druga prava kojima se osigurava konkretna zaštita prava apatrida.

Zabrinjavajuća je činjenica da je do 1. srpnja 2010. godine samo 65 država potpisalo Konvenciju o pravnom položaju osoba bez državljanstva, a još je gori podatak da je u pedeset godina Konvenciju o smanjenju slučajeva bez državljanstva potpisalo samo 38 država. Možemo biti ponosni na činjenicu da je Republika Hrvatska jedna od tih 38 država potpisnica kao i na činjenicu da u našoj državi ne postoji veliki problem s osobama bez državljanstva. Naime, u Republici Hrvatskoj živi tek nekoliko desetaka osoba bez državljanstva, za razliku od Tajlanda, Estonije, Sirije ili Letonije koji imaju veliki udio stanovništva bez državljanstva.

Kao primjer najbliži nama možemo navesti brojčano malu Crnu Goru u kojoj, prema podacima UNHCR-a, živi gotovo 3000 ljudi bez državljanstva. Većim dijelom radi se o Crnogorcima koji su na temelju međudržavnog sporazuma između nekadašnje Jugoslavije i Albanije, 1991. godine doseljeni iz Albanije u Crnu Goru.

Iako danas u svijetu postoji više od 235 država, apatridija je još uvijek globalni problem. Prema podacima UNHCR-a više od 12 milijuna ljudi širom svijeta nema zakonsku vezu niti s jednom državom, a brojka je vjerojatno i veća zbog toga što mnoge države negiraju problem apatridije zbog svojih političkih i nacionalnih interesa. Kada tome pribrojimo i više od 15 milijuna izbjeglica te osobe za koje se formalno smatra da imaju državljanstvo, ali ne mogu ostvariti niti jedno pravo koje iz državljanstva proizlazi tzv. de facto apatridi, dolazimo do brojke od gotovo 30 milijuna ljudi koji trenutno ne uživaju zaštitu niti jedne države na svijetu.

Treba naglasiti kako je položaj izbjeglica, barem formalno, puno bolji jer one ipak uživaju određenu razinu međunarodne zaštite na temelju Konvencije o statusu izbjeglica iz 1951. godine koja je potpisana od strane 146 zemalja, dok osobe bez državljanstva nemaju gotovo nikakvu zaštitu.

Neven Brkić, mag. iur.

# data[].attributes.attachment_link.title
Međunarodni položaj osoba bez državljanstva

# data[].attributes.attachment_link.description
Sve osobe imaju pravo na pripadnost određenom narodu putem institucije državljanstva te pravo uživati zaštitu barem jedne države i na taj način ostvarivati svoja politička i građanska prava. Iako većina ljudi ima barem jedno državljanstvo, neki ga zbog životnih okolnosti nisu uopće niti stekli ili su ga tijekom života izgubili.

# data[].attributes.body
https://www.refugeecouncil.org.au/stateless/

# data[].attributes.attachment_link.title
Statelessness who are they numbers impacts international law

# data[].attributes.attachment_link.description
Stateless people are not considered nationals by any country. Who are they, how many are there, and what is the impact of statelessness??

# data[].attributes.body
https://phralipen.hr/2019/11/27/romski-apatridi-u-makedoniji/

# data[].attributes.attachment_link.title
Romski apatridi u Makedoniji - Phralipen

# data[].attributes.attachment_link.description
Procjenjuje se da u svijetu živi gotovo četiri milijuna ljudi bez državljanstva – apatrida. Ti ljudi su u pravilu potpuno “nevidljivi”, žive u pravnom vakuumu i ne mogu ostvariti nikakva građanska ni socijalna prava. Republika Sjeverna Makedonija, ovoga je mjeseca napokon učinila jedan korak ka rješavanju toga problema. U Sobranju, makedonskom parlamentu, 7. studenog je […]

# data[].attributes.body
https://srbi.hr/oduzimanje-drzavljanstva-rodjeni-dubrovcanin-13-godina-zivi-kao-apatrid/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Narodna pravobraniteljka Lora Vidović boravila je sa saradnicima u Šibensko-kninskoj županiji od 13. do 16. novembra, kako bi se detaljnije upoznala s problemima stanovnika na ovom području.

Tokom trodnevne posete obišla je Šibenik, Tisno, Kistanje, Civljane, Kijevo i Knin, te se sastala sa građanima, predstavnicima udruženja, lokalnih akcijskih grupa, županom, gradonačelnicima i načelnicima, članovima županijske Koordinacije za ljudska prava, predsednikom VSNM-a u županiji, predstavnicima centara za socijalnu pomoć i mesnih odbora koji deluju na ostrvima.

Svi oni koji smatraju da su im prekršena ljudska prava ili da su diskriminisani, o svom problemu mogli su da razgovaraju sa savetnicima pravobraniteljke u Šibeniku, Tisnom i Kninu.

Tokom posete Kninu, pravobraniteljku je primio gradonačelnik Knina Marko Jelić sa saradnicima dok je za to vreme u prostorijama gradske uprave ustupljen prostor u kojem su njeni savetnici mogli da prikupljaju pritužbe građana.

Kako nisu bili ovlašteni za davanje zvaničnih izjava nezvanično saznajemo da im se u Kninu obratilo oko desetak građana koji su još uvek u potrazi za realizacijom svojih prava.

Rođeni Dubrovčanin ostao bez domovine

Jednog od njih, koji više od decenije traži samo ono što mu po zakonu pripada, zatekli smo po povratku sa razgovora. Njegovo ime je Dražen Matović koji, iako je rođen u Dubrovniku i poseduje svu dokumentaciju koja o tome svedoči, ne može da ostvari status državljanina RH.

- Po ko zna koji put obraćao sam se tražeći pomoć da se reše moja statusna pitanja. Trinaesta godina je već kako se borim sa teškim krivotvorinama i lažima koje se obrću u krug, a ništa se ne rešava. Moj status je sada nikakav, odnosno ja sam apatrid kojeg ne žele da prihvate, iako sam u ovoj državi rođen i živeo sve do rata - počinje Dražen.

Dražen je rođen 1976. godine u Dubrovniku, od oca Ljubiše i majke Mirjane, gde je i proveo svoje detinjstvo, imao podatke o prebivalištu, a o čemu svedoče i svi dokumenti koje je, godinama unazad, prikupljao. Za vreme rata završio je u Srbiji, tačnije opštini Arilje, i tu stekao status izbeglog lica sa prijavom boravišta u mestu Bogojevići.

- Tačno pre trinaest godina odlučio sam da se vratim u Hrvatsku. Odrekao sam se izbegličkog statusa u Srbiji i preko UNHCR-a došao nazad u Hrvatsku. Sve je to išlo kroz program povratka Vlade Republike Hrvatske, a uz pomoć UNHCR-a, gde mi je rečeno da ću privremeno boraviti u organizovanom smeštaju „Strmica" kod Knina. Tu sam ostao čitavu deceniju sve dok me nisu brutalno izbacili - prepričava Dražen.

Zbog štrajka glađu tretirali ga kao umno poremećenog

Kako kaže, za to vreme podneo je zahtev za stambeno zbrinjavanje u Dubrovniku na koji nikada nije dobio odgovor. Tražio je da mu se vrati status državljanina, ali mu ni to nikada nije regulisano. Jedini način da obrati pažnju na sebe video je u tome da počne štrajk glađu, ali je time sebi napravio još veći problem.

- Odgovor za stambeno zbrinjavanje pismeno nikada nisam dobio. Na zahtev da regulišem svoj status i propisno dobijem svu dokumentaciju, napisano je da državljanstvo ne mogu dobiti jer sam državljanin Republike Srbije. Tražio sam potvrdu iz Srbije na kojoj jasno piše da nisam njihov državljanin već da sam tamo boravio u statusu izbeglice. Nisam mogao da se prijavim na biro za zapošljavanje niti da regulišem zdravstveno osiguranje. Odlučio sam tada da štrajkujem glađu, ali su me samo pokupili, smestili na psihijatriju i proglasili ludakom. Četrdeset dana sam proveo zdrav među ljudima koji imaju ozbiljnih psihičkih problema. Doktor Pudar, koji me primio, doslovno mi je ovako rekao: "Dražene, od mene se traži da te zadržim i lečim, ali ja ne znam od čega tebe da lečim." Eto pod kakvom sam zaštitom bio. Ni Vlada ove države ni UNHCR, ne da nisu uradili ništa da mi pomognu, već su uradili sve da mi se onemogući status koji sam već imao. Pored originalnih dokumenata koje imam, tu su i svi falsifikati koji su mi ovde izdati sa nizom nelogičnosti, a za to niko nije odgovarao. Na kraju, kada se pre 2-3 godine zatvorilo prihvatilište u Strmici, a ja izbačen sa jedinom mogućnošću da me usele u stan u Kninu, otišao sam privatno da stanujem i plaćam svoje troškove radeći fizičke poslove po selima. Za ove tri godine niko me nije obišao sa namerom da vidi da li sam uopšte živ. Da barem priznaju da sam apatrid imao bih pravo preseljenja u treću zemlju, ali i dalje tvrde da sam državljanin Srbije i Crne Gore. Čak sam tražio i da me deportuju u Srbiju, ako je već tako kako tvrde, ali je to nemoguće kad znaju da me na granici ne bi pustili jer to nije tačno - kaže Dražen.

„Zarobljen" u Kninu

Na stan u Kninu nije pristao jer, kako objašnjava, tu nije rođen, nikada tu nije živeo niti vidi u Kninu bilo kakvu perspektivu. Standard života u ovom gradu, u odnosu na mesto njegovog rođenja, ne mogu se porediti, a iz Knina odlaze i oni koji su u njemu rođeni.

Dražen trenuto nema ni ličnu kartu ni zdravstvenu iskaznicu ali se zbog zaštite UNHCR-a vodi kao legalan migrant.

Od stambenog zbrinjavanja je, ističe, odustao ali od prava da ostvari status nije i ne može. Ukoliko se to ostvari, probao bi bar negde otići u potrazi za poslom. Iako je sada i zdrav i fizički sposoban, svestan je da neće tako moći do starosne granice za penziju kojoj se ne može ni nadati.

Upravo o svemu ovome razgovarao je sa savetnicima narodne pravobraniteljke, a kakav će biti ishod tog razgovora ostaje mu da čeka. Nada se, mnogo manje nego što je čekao do sada.

Dan pre toga, o problemima građana razgovaralo se i u opštini Kistanje. Nakon razgovora sa načelnikom Kistanja Goranom Reljićem, njegovim zamenicima i pročelnikom, Lora Vidović sastala se i sa predsednikom županijskog Veća srpske nacionalne manjine Borislavom Šarićem, koji ju je bliže upoznao sa svim problemima i položajem srpske zajednice u županiji.

# data[].attributes.attachment_link.title
Oduzimanje državljanstva: Rođeni Dubrovčanin 13 godina živi kao apatrid

# data[].attributes.attachment_link.description
Narodna pravobraniteljka Lora Vidović boravila je sa saradnicima u Šibensko-kninskoj županiji od 13. do 16. novembra, kako bi se detaljnije upoznala s problemima stanovnika na ovom području.

# data[].attributes.body
https://www.google.com/url?sa=t&source=web&rct=j&url=https://amp.dw.com/hr/%25C5%25BEivot-bez-dr%25C5%25BEavljanstva/a-15355605&ved=2ahUKEwiO0M_soYf0AhUD_rsIHfOuACkQFnoECBgQAQ&usg=AOvVaw2nw8pYrpeBs1dwc5jA8l1O&cf=1

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
UNHCR procjenjuje da u Hrvatskoj živi oko 500 apatrida ili ljudi bez državljanstva koji zbog neposjedovanja dokumenata ne mogu ostvariti niz prava, primjerice legalno se zaposliti ili sklopiti brak, dok je oko tisuću ljudi u riziku da postanu apartidi.

Ta brojka se najvećim dijelom odnosi na romsku nacionalnu manjinu, a razlog neimanja državljanstva je primjerice što roditelji ne prijavljuju rođenje djeteta ili što građani neke bivše jugoslavenske republike nakon raspada Jugoslavije nisu regulirali svoj status, rečeno je na okruglom stolu o statusu takvih osoba koji su u Zagrebu organizirali Informativno-pravni centar (IPC) i Predstavništvo visokog povjerenika Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) u Hrvatskoj.

Izvršna direktorica IPC Nataša Kovačević rekla je kako se procjenjuje da uz 500-tinjak apatrida postoji još oko 1000 osoba neutvrđenog državljanstva koje su u riziku da postanu apatridi. Dodala je, međutim, kako, ne postoji ni približno točan podatak o broju Roma bez reguliranog statusa te da je brojka od 1500 osoba sigurno podcijenjena.

Pravna pomoć romskom stanovništvu

IPC je stoga 2011. pokrenuo projekt pružanja besplatne pravne pomoći pripadnicima romske populacije s ciljem reguliranja njihova statusa uz financijsku potporu UNHCR-a, kazala je izvršna direktorica te organizacije civilnog društva.

Dodala je kako se bilježi sve veći broj novih slučajeva jer ljudi počinju slobodnije pričati o svojem neposjedovanju dokumenata. Problem je, kaže, što u Hrvatskoj ne postoje mehanizmi za identifikaciju takvih osoba. Od tada, po podacima IPC-a, pribavljena 692 dokumenta, riješeno je 225 upravnih postupaka i identificirano 35 osoba bez državljanstva ili u riziku od gubitka državljanstva.

Predstavnik Ureda za ljudska prava i prava nacionalnih manjina Aleksa Đokić rekao je predstavljajući Nacionalnu strategiju za uključivanje Roma kako im je cilj do 2020. regulirati status svih Roma koji imaju čvrstu poveznicu s Hrvatskom.

Nevidljivi ljudi bez prava koja se podrazumijevaju

Osobe bez državljanstva su nevidljivi ljudi, ne mogu stjecati kvalifikacije, nemaju zdravstveno osiguranje, ne mogu se legalno zaposliti, sklopiti brak i ostvariti čitav niz drugih prava koja se u svakodnevnom životu državljana podrazumijevaju.

Popis stanovništva iz 2011. pokazuje da se 2886 ljudi izjasnilo da nema državljanstvo, no prema riječima voditeljice Odjela za azil, migracije i apatridnost UNHCR-a Jasne Barbarić takvi podaci su nepouzdani jer su se ljudi sami izjašnjavali.

"Može se dogoditi da ljudi žive bez državljanstva čak po dvije generacije. To smo vidjeli u posjeti romskim naseljima", rekla je Barbarić. Najčešće, kaže, roditelji nisu prijavili rođenje djeteta, pa onda to dijete ako ima svoju djecu ne može regulirati njihov status, pa ne mogu regulirati boravak, pa nemaju pravo na zdravstveno osiguranje, a ako im dozvole ići u školu ta svjedodžba nema punovažnost. Sva prava koja imaju hrvatski državljani oni nemaju i zapanjujuće je da se tako može živjeti par generacija, pogotovo kad je riječ o Romima koji nisu došli u Hrvatsku prije par godina nego neposredno prije rata ili čak prije.

Na kraju se sve svodi na novac

Voditeljica Odjela za azil, migracije i apatridnost napominje da se dosta stvari ostavlja na teret građanima i upozorava kako se ne može uvijek očekivati da građani znaju riješiti pravnu situaciju, posebice ako nemaju obrazovanje.

U tom dijelu Hrvatska je, kako bi olakšala tim ljudima, počela raditi neke promjene kroz Zakon o stranicama i Zakon o državljanstvu. "Ali na kraju se sve svede na to da ti ljudi moraju imati novac, moraju imati sredstva za zdravstveno osiguranje, legalizirano stanovanje i to su sve problemi na kojima zapinje, a to je daleka priča do državljanstva", kaže Barbarić.

Jedan od apartida, 22-godišnji Muhamed Rama rođen u Zagrebu, koji je sudjelovao na okruglom stolu, postao je jedan od nevidljivih ljudi jer su njegovi roditelji zanemarili upis u Maticu rođenih. Nije pohađao školu i nepismen je. IPC mu je pomogao u proceduri naknadnog upisa u Maticu rođenih. Podnio je zahtjev za privremeni boravak krajem 2014. i još čeka odluku MUP-a.

# data[].attributes.attachment_link.title
U Hrvatskoj živi oko 500 ljudi bez državljanstva, koji se ne mogu legalno zaposliti ili sklopiti brak

# data[].attributes.attachment_link.description
UNHCR procjenjuje da u Hrvatskoj živi oko 500 apatrida ili ljudi bez državljanstva koji zbog neposjedovanja dokumenata ne mogu ostvariti niz prava, primjerice legalno se zaposliti ili sklopiti brak, dok je oko tisuću ljudi u riziku da postanu apartidi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Obitelj Ise Abdula Faradža već generacijama živi u Kiberi, naselju na rubu Nairobija. Isin djed je još prije više od 100 godina u današnjem Sudanu pristupio kolonijalnoj britanskoj vojsci koja ga je nakon toga stacionirala u današnjoj Keniji. Isa pripada narodu Nubijaca i, kao i mnogi drugi pripadnici ovog naroda, u Keniji živi bez državljanstva. Nakon proglašenja neovisnosti 1963. Kenija je naime svim potomcima nubijskih vojnika uskratila pravo na upis u knjigu državljana. Život bez osobnih dokumenata je nešto najgore što se čovjeku može desiti, smatra Isa.
Bez papira ne postojiš
„U Keniji, ako ne posjeduješ osobne isprave zapravo ni ne postojiš. Teoretski ni kuću ne smiješ napustiti jer postoji opasnost da te netko zaustavi i pita za osobnu iskaznicu. Ovdje je to zločin. No ako ne smiješ napustiti kuću, od čega ćeš živjeti? Kako ćeš pronaći posao? Ne smiješ ni račun u banci otvoriti. Nemaš pravo posjedovanja, jednom riječju, ne postojiš."

Bez putovnice, bez identiteta

Kenija pored Tajlanda, Nepala, Sirije ali i Letonije spada među države s velikim udjelom građana bez državljanstva u ukupnom broju stanovnika. Visoki ured Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) broj apatrida ili apolita kako se osobe bez državljanstva još nazivaju, diljem svijeta procjenjuje na oko 12 milijuna. Istodobno se broj izbjeglica procjenjuje na oko 15 milijuna. No za razliku od apatrida, izbjeglice prema međunarodnim konvencijama polažu pravo na pomoć. Erika Feller, zamjenica visokog povjerenika za izbjeglice, ukazuje na diskriminaciju apatrida u usporedbi s izbjeglicama: "Često radi o grupama građana koji više-manje žive skriveno od očiju javnosti, apatride se ne doživljava kao punopravne članove društva. Oni su nevidljivi i zbog toga često ne uspijevaju doći na listu prioriteta pojedinih država".

Pravno gledano, apatridi žive u nekoj vrsti sive zone. Bez državljanstva nema ni države koja se brine za osiguranje građanskih prava. Kao građani bez građanskih prava, apatridi se u svakodnevnom životu suočavaju s brojnim preprekama ako žele legalno stanovati, putovati, zarađivati novac ili koristiti zdravstveni sustav. Najčešći razlozi zbog kojih neka osoba postaje apatrid je raspad države u kojoj je ova osoba dotad živjela. Gubitak državljanstva često je plod nejasnih pravnih normi, strogih zakona o državljanstvu ali koji put i samovolje državnih institucija i diskriminacije. Težak status se nerijetko, kako kaže Marc Manly iz UNHCR-a, prenosi iz generacije u generaciju. "Ove osobe su u zemljama u kojima žive desetljećima pa i stoljećima ukorijenjene i integrirane. Tijekom vremena su razvile strategije kako preživjeti uz minimalni kontakt s institucijama. Ove osobe se vrlo rano susreću s granicma unutar jednog društva koje apatridima ne omogućavaju napredak".

I djeca padaju u izolaciju kad im roditelji nemaju državljanstvo
Nema vjenčanja bez papira
To je na svojoj koži osjetio i Tran Hoang Puc kada je krajem sedamdesetih pred Crvenim Kmerima iz Kambodže pobjegao u Vijetnam. Bijeg mu je spasio život ali mu je, kako kaže, oduzeo državljanstvo. "Kada smo se ovdje našli, potpuno bez novca, nismo ni sanjali kakav će biti život bez državljanstva. To je bio veliki korak unazad i užasno mi je teško palo promatrati djecu kako se muče"

Njegova kćerka je pogođena time što joj nije omogućena ista naobrazba kao njenim vršnjakinjama s vijetnamskom putovnicom. Sin Kosal kaže da ga je činjenica što ne posjeduje državljanstvo i u privatnom životu stavljala pred nepremostive prepreke.„Kad sam se htio vjenačati sa svojom tadašnjom djevojkom, njezini roditelji su me upitali ‚Tko si ti uopće?'. Bez papira i državljanstva vlasti mi nisu htjele izdati ni vjenčanicu".

Bježe iz Kamobže u Vijetnam - a tamo čeka život bez dokumenata

Prije godinu dana Tran i njegova obitelj su napokon dobili toliko željene vijetnamske dokumente.
Ljubomorno čuvano blago
Desetljećima je međunarodna zajednica na problem populacije bez državljanstva gledala kao na problem koji će se kad-tad riješti sam od sebe. Ujedinjeni narodi su 1961. donijeli „Konvenciju za smanjenje broja apartrida" koja sadrži mjere kojima bi se ovaj problem zaista mogao i riješiti. No problem je taj da je ovu konvenciju dosad potpisalo samo 38 (Hrvatska je među njima) od ukupno 193 članica Ujedinjenih naorda. Erika Feller vjeruje da je problem prihvaćanja konvencije u samom odnosu država prema instituciji državljanstva: "Pitanje državljanstva zadire u srž državne suverenosti. Radi se o nečemu što države ljubomorno čuvaju a to je pravo da same odlučuju o tomu tko će postati državljanom i tko smije ostati na njihovom području".

Povodom 50. godišnjice potpisivanja „„Konvencije za smanjenje broja apatrida" UNHCR je članice Ujedinjenih naroda apozvao da problemu osoba bez državljanstva u budućnosti posvete više pozornosti.

Autor: Claudia Witte/ N. Kreizer

Odg. ur.: S. Kobešćak

# data[].attributes.attachment_link.title
Život bez državljanstva | DW | 01.09.2011

# data[].attributes.attachment_link.description
Obitelj Ise Abdula Faradža već generacijama živi u Kiberi, naselju na rubu Nairobija. Isin djed je još prije više od 100 godina u današnjem Sudanu pristupio kolonijalnoj britanskoj vojsci koja ga je nakon toga stacionirala u današnjoj Keniji. Isa pripada narodu Nubijaca i, kao i mnogi drugi pripadnici ovog naroda, u Keniji živi bez državljanstva.

# data[].attributes.body
https://balkans.aljazeera.net/teme/2015/7/15/ljudi-bez-drzavljanstva-nevidljivi-za-drustvo

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Apatridi su uglavnom pripadnici romske populacije, pa se strahuje da su podaci o njihovom broju znatno veći i dramatičniji (EPA)

Piše: Mladen Obrenović
Nemaju osobnih dokumenata, niti zdravstvenu zaštitu, nikakva socijalna prava, ni mogućnost zapošljavanja, školu ne pohađaju, ne mogu se ni ženiti ili udavati, čak ni putovati, a mnogi od njih ni iz dvorišta u kojem žive ne izlaze. Takva je sudbina osoba bez državljanstva, koji su bez tog, jednog od ljudskih prava, ostali iz različitih razloga. I za društva u kojima žive oni su jednostavno - nevidljivi.

Potresnu priču o tome kako nikada u životu nije otišao liječniku, niti je bar jedan dan bio u školi ili otišao do središta Zagreba, u kojem živi, ovih je dana s hrvatskom javnosti podijelio 21-godišnji Muhamed Rama. Strahuje od svakog izlaska iz kuće, jer nema nikakve dokumente. Rođen u romskoj obitelji, jednostavno nije upisan u knjigu rođenih. Sad je u proceduri naknadnog upisa, prošle godine je podnio zahtjev za privremeni boravak i još čeka odluku nadležnih.

Ljudima poput Muhameda u procesu stjecanja državljanstva pomaže Informativno pravni centar iz Slavonskog Broda, koji, uz financijsku pomoć UNHCR-a, provodi projekt pravne pomoći osobama bez državljanstva i osobama koje su u riziku da to pravo izgube.

Procjenjuju da samo u Hrvatskoj živi najmanje 500 osoba bez državljanstva, tzv. apatrida, i dvostruko njih neutvrđenog državljanstva. Ta se brojka uglavnom odnosi na Rome, pa strahuju da su te brojke znatno veće i dramatičnije. Po posljednjem popisu stanovništva, na koje se poziva UNHCR, u Hrvatskoj se 2.886 ljudi izjasnilo kako nema državljanstvo.

Nepostojanje zakonske zaštite

Opasnost od nepostojanja zakonske zaštite, ali i pravo na sudjelovanje u političkim procesima te nedovoljna zaštita u slučajevima trgovine ljudima, zlostavljanja i nasilja posebni su problemi na koje upozoravaju u zrenjaninskom Centru za razvoj civilnog društva.
'Svaka osoba ima pravo na državljanstvo i svako kršenje tog prava dovodi do apatridije, koja je jednako i uzrok i posledica diskriminacije, eksploatacije i prisilnog raseljavanja u svim regionima sveta. Pravo na državljanstvo je u opasnosti kada dođe do neke političke promene, jer se tada dešava ciljana diskriminacija, a zakoni različitih nacija se sukobljavaju', upozorava Snežana Ilić iz te nevladine organizacije.

"Čak i kad se usude otići bez dokumenata do centra grada, uglavnom su bivali sprovedeni u prihvatni centar za strance, odakle ih se obično pusti nakon dva-tri mjeseca, jer takve osobe nemaju matičnu državu u koju bi ih se moglo deportirati", konstatira Nataša Kovačević iz ICP-a.
Porod na tuđu osobnu iskaznicu
Različiti su razlozi zbog kojih ljudi u Hrvatskoj postaju apatridi. Po internoj klasifikaciji koju vodi IPC, prije svih su to osobe koje nisu evidentirane u knjigama rođenih, jer njihovi roditelji nisu bili dovoljno informirani ili nisu vodili računa o nužnosti prijavljivanja rođenja djeteta.

Druga kategorija su djeca rođena i prijavljena u Maticu rođenih, ali su njihovi roditelji stranci. Djeca imaju državljanstvo roditelja, ali ne posjeduju putne isprave "matične države", jer ona za njih ni ne zna.

"Imamo i slučajeve kada majka, koja ne posjeduje osobne dokumente, posudi zdravstvenu iskaznicu druge osobe - najčešće rođakinje, te rodi u bolnici na iskaznicu te osobe, pa djeca bivaju upisana s krivim podacima o majci. Za sve te osobe je potrebno provesti sudske postupke osporavanja i utvrđivanja majčinstva i očinstva- kako bi ih se evidentiralo s korektnim podacima", navodi još jedan primjer Nataša Kovačević.

Nadalje, to su i stranci koji su došli u Hrvatsku u vrijeme postojanja bivše, zajedničke države SFR Jugoslavije te godinama žive na istom mjestu, ali nikad nisu regulirali svoj boravak i čak nisu ni sigurni čije državljanstvo imaju i imaju li ga uopće. Na kraju, to su i stranci koji su sklapanjem braka s hrvatskim državljanima ostali živjeti u Hrvatskoj, imaju obitelji, ali su im putne isprave kojima su regulirali boravak prestale važiti.

U svemu se posve logičnim postavlja i pitanje - što je s obvezama apatrida kad već nemaju nikakva prava, odnosno moraju li, primjerice, plaćati poreze, jesu li obvezni plaćati režije, ako ih policija zaustavi u prometu moraju li platiti kaznu, kako ih kazniti ako počine neki prekršaj ili kazneno djelo...

"Osobe bez državljanstva nemaju apsolutno nikakav izvor prihoda, ne posjeduju ništa, pa ne plaćaju ni porez. Uglavnom žive u ilegalno sagrađenim barakama unutar romskih naselja, odnosno kod rodbine, kako bi izbjegli plaćanje režija", objašnjava Nataša Kovačević.

Jugoslaveni kao moderni apatridi

Snežana Ilić iz Centra za razvoj civilnog društva ukazuje i na položaj osoba koje se na popisu stanovništva u Srbiji deklariraju kao Jugoslaveni, iako Jugoslavije odavno nema.
Po posljednjem popisu, tamo živi oko 20.000 Jugoslavena, dok ih je na prethodnom bilo četiri puta više i bili su treća po veličini manjinska zajednica u Srbiji.
'To nije sprečilo tadašnjeg ministra za ljudska i manjinska prava da ih stavi na listu 'nepriznatih', s obrazloženjem da 'nemaju sopstveni jezik, pismo i književnost', i na taj način im onemogući čak ni status nacionalne manjine u Srbiji. Jugosloveni su već skoro četvrt veka moderni apatridi u ovom delu Evrope, bez svoje države, omraženi u svim zemljama, naslednicama SFRJ i politički stigmatizovani', ukazuje Snežana Ilić.

"Ukoliko bi se protiv njih pokrenuo prekršajni ili kazneni postupak, vrlo vjerojatno bi bili oslobođeni plaćanja troškova postupka, jer bi sud utvrdio da nemaju nikakvih primanja. Bez obzira na to što nemaju nikakve dokumente, mogu im biti izrečene sankcije kao i svim ostalim građanima u slučaju počinjenja težih prekršajnih, odnosno kaznenih djela#, dodaje.
Apatridi zbog greške u sustavu
No, nisu samo pripadnici romske populacije u problemima zbog neposjedovanja državljanstva. Strahuje se da je puno više onih koji su i zbog mogućih grešaka u sustavu, nedostatka dokumentacije ili propusta nadležnih službi, ali i samih pojedinaca, u jednom trenutku postali nevidljivi. I to doznaju tek kad se suoče s ishođenjem novih dokumenata.

S takvim se problemom prije dvije godine suočio jedan stanovnik gradića u okolici Sarajeva, koji je svoju priču, uz uvjet anonimnosti, ispričao Al Jazeeri. Iako je rođen u Bosni i Hercegovini, baš kao i njegovi roditelji, nikad je nije napuštao i uredno je imao matični broj i sve dokumente - uključujući osobnu iskaznicu, vozačku dozvolu i prijavljeno prebivalište - onemogućeno mu je da dobije putnu ispravu.

"Samo su mi rekli da nisam upisan u knjigu državljana i u tom trenutku postao sam osoba bez državljanstva i domovine, bez mogućnosti da putujem van Bosne i Hercegovine. Kao da nikad nisam postojao. I sve to nečijom tuđom greškom, koja me je koštala vremena, novca i živaca", priča.

Upućen je da ishodi mnoštvo dokumenata i državi dokaže da je njezin državljanin. Priča i kako su i drugi u njegovom okruženju imali sličnih problema, a kad je pokušao pravnim putem riješiti spor s državom, shvatio je da je osuđen na neuspjeh.

"Kad su mi pismeno obrazložili da mi je odbijen zahtjev za izdavanje putne isprave, upućen sam da se žalim Vijeću ministara Bosne i Hercegovine. Jednostavno mi je onemogućeno da pravno postupam, a advokat mi je savjetovao da odustanem, jer bi to bila borba s vjetrenjačama. I onda sam odlučio krenuti prikupljati papire", prepričava.

Agonija je trajala godinu i pol dana, a od svibnja ponovno ima državljanstvo i putne dokumente.

"Nikad nisam dobio službeni odgovor zašto me nije bilo u knjizi državljana, a uredno sam imao sve dokumente, iako, po njihovoj logici, to nisam smio dobiti. No, sve je to sad iza mene. Ne ponovilo se", zaključuje.
Izvor: Al Jazeera

# data[].attributes.attachment_link.title
Ljudi bez državljanstva nevidljivi za društvo

# data[].attributes.attachment_link.description
Piše: Mladen Obrenović Nemaju osobnih dokumenata, niti zdravstvenu zaštitu, nikakva socijalna prava, ni mogućnost zapošljavanja, školu ne pohađaju, ne mogu se ni ženiti ili udavati, čak ni putovati, a mnogi od njih ni iz dvorišta u kojem žive ne izlaze. Takva je sudbina osoba bez državljanstva, koji su bez tog, jednog od ljudskih prava, ostali iz različitih razloga.

# data[].attributes.body
https://www.liberties.eu/hr/stories/stateless-children-in-poland-hfhr-report/4872

# data[].attributes.body
https://dnevnik.hr/vijesti/hrvatska/sabor-podrzao-konvenciju-o-smanjenju-slucajeva-bez-drzavljanstva.html

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Saborski klubovi u kratkoj su raspravi podržali prijedlog potvrđivanja Konvencije o smanjenju slučajeva bezdržavljanstva, čime će Hrvatska dati svoj doprinos pri smanjenju broja osoba bez državljanstva (apatridi), kojih je danas u svijetu čak 11 milijuna.

Konvencija je sastavljena u New Yorku 1961, stupila je na snagu 1975., a do danas joj je pristupilo 37 članica UN-a. Državni tajnik u MUP-u Ivica Buconjić pojasnio je kako je svrha Konvencije smanjenje broja osoba bez državljanstva reguliranjem situacija u kojima će osobi biti dodijeljeno državljanstvo države stranke Konvencije.

Konvencija teži suzbijanju bezdržavljanstva od najranije životne dobi i zahtijeva od država ugovornica usvajanje propisanih standarda za stjecanje ili prestanak državljanstva te predviđa osnivanje međunarodnog tijela kojem bi se osobe, na koje se primjenjuje Konvencija, mogle obratiti i zatražiti pomoć pri postupanju pred nadležnim državnim tijelima.

U cilju sprječavanja nastanka bezdržavljanstva, Konvencija prvenstveno uređuje stjecanje državljanstva osoba rođenih na državnom području države ugovornice, koje bi inače bile bez državljanstva, kao i osoba koje nisu rođene na njenom području i čiji je jedan od roditelja u vrijeme njihovog rođenja imao državljanstvo te države, kazao je Buconjić.

Tomislav Čuljak (HDZ) rekao je kako je zakonom predviđeno da država ugovornica dodjeljivanje svog državljanstva može ograničiti starosnom dobi podnositelja zahtjeva, dužinom trajanja uobičajenog boravišta na svom državnom području, osuđivanosti za kaznena djela te ranijim bezdržavljanstvom.
Konvencija temelji stjecanje državljanstva na stvarnoj vezi pojedinaca s državom, kazao je Čuljak.

Šime Lučin (SDP) upozorio je kako su tijekom protekle dvije godine u Hrvatskoj bila svega 63 slučaja osoba bez državljanstva, što je iznenađujuće mali broj. Iako su u hrvatskom zakonodavstvu ugrađena osnovna i opća načela vezana za državljanstvo, Zakon o državljanstvu, kako je rekao Lučin, u nekim je djelovima arhaičan te bi trebalo donijeti novi.

Miljenko Dorić (HNS/HSU) žalosnom je ocijenio činjenicu da je tek 37 članica UN-a, od kojih samo 18 europskih, do sada ratificiralo Konvenciju, ali i pohvalio odluku Hrvatske da im se pridruži i "uđe u bitku za smanjenje broja apatrida".Pohvalio je i uspješnu provedbu Nacionalnog programa za Rome, koje je, istaknuo je, riješila brojne probleme romske populacije. (HIna)

Roditelji Melanije Trump dobili američko državljanstvo Dobio državljanstvo: Ruski milijarder Abramovič odlazi u zemlju u kojoj će biti najbogatija osoba

Još brže do svakodnevnih vijesti prilagođenih tebi. PREUZMI novu Još lakše do najnovijih vijesti o poznatima. Preuzmi novu DNEVNIK.hr aplikaciju

# data[].attributes.attachment_link.title
Sabor podržao Konvenciju o smanjenju slučajeva bez državljanstva

# data[].attributes.attachment_link.description
Saborski klubovi u kratkoj su raspravi podržali prijedlog potvrđivanja Konvencije o smanjenju slučajeva bezdržavljanstva, čime će Hrvatska dati svoj doprinos pri smanjenju broja osoba bez državljanstva (apatridi), kojih je danas u svijetu čak 11 milijuna. Konvencija je sastavljena u New Yorku 1961, stupila je na snagu 1975., a do danas joj je pristupilo 37 članica UN-a.

# data[].attributes.body
https://www.rtl.hr/vijesti-hr/potraga/2684063/u-potrazi-za-ljudima-bez-drzavljanstva-oni-su-bez-papira-bez-prava-i-potpuno-nevidljivi/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Apatridi. Tako se zovu oni koji žive u nekoj državi, a čije državljanstvo nemaju. Zbog toga nemaju pravo na osnovne dokumente ni na nikakva druga prava

Hrvat, Bošnjak i Romkinja iz naše priče su među više stotina ljudi u Hrvatskoj koji nemaju domovnicu, dakle hrvatsko državljanstvo.

Razlozi za to u sva tri slučaja su različiti, ponegdje ima i nešto krivnje naših sugovornika, ali zajedničko im je to što godinama ne odustaju i bore se za svoje pravo da službeno postoje kao i svi ostali građani.

Sadržaj se nastavlja...

Bez papira, bez prava. Potpuno nevidljivi. Oni su apatridi, ničiji državljani.

Hrvat, Bošnjak i Romkinja - tri različite i teške priče, jedan zajednički nazivnik: žele dobiti hrvatske papire.

"Imao sam i posao i stan i curu. Znači, imao sam egzistenciju, normalan život, ovdje nemam ništa", priča nam naš sugovornik.

"Ja s Bosnom osim mjesta rođenja i mjesta rođenja mojih roditelja nemam ništa", također je jedno svjedočanstvo apatrida.

"Godinama je to trajalo, godinama sam bila bez dokumenata, bez igdje ikoga" prisjeća se naša sugovornica.

Renato je Hrvat rođen u Slavonskom Brodu. Ima rodni list, tu se vjenčao, razveo, odslužio vojni rok. No, državljanstvo nema. Prvi problem: nekoliko je mjeseci bio prijavljen u Bosanskom Brodu.

"U Bosanski brod sam se prijavio '88. jer sam polagao vozački, jer je 1.000 maraka bilo jeftinije nego da sam išao u Slavonski Brod. Kao i masa drugih koji su tamo išli u školu i polagali vozački", priča nam Renato Kovačević, Hrvat bez državljanstva.

Potom se od tamo nije odjavio, nego je otišao u Njemačku. U Hrvatsku se vratio 2004. Od tada je tu, pokušava srediti dokumente.

"Ne mogu nigdje, jednostavno je takva činjenica, ja bi pristao i da na Mars idem ako treba", kaže nam Renato.

U ovih 13 godina dogodilo se svašta - najveća zapreka njegovu državljanstvu je to što nije dostavio potvrdu o nekažnjavanju iz Njemačke. Bez toga ga nije mogao dobiti. Također, problem je i to što je zbog preprodaje marihuane 2009. završio u kaznionici u Glini.

"U biti nisam ja bajan i sjajan, ali od nečeg sam morao živjeti, nisam nešto dilao previše, ali tako je bilo kako je bilo, i ja sam osuđen za svoje djelo i ja sam svoju kaznu odslužio", prisjeća se.

Kako nema dokumente - nema ni zdravstveno osiguranje, a ima trombozu na nozi koju treba liječiti.

"To je trebalo operirati, u Njemačkoj sam trebao operirati te vene, ali, eto, ja sam došao u Hrvatsku da ju vidim, i to se pogoršalo. Sutra moram na snimanje, da se vidi što će biti."

Trenutačno stanuje s majkom u rodnoj kući. Žive od njezine mirovine - što teško pada 74-godišnjoj starici.

"Ja mu ne mogu pomoći, boli ga noga, dva dana iz kuće nije izišao. Ja ne mogu spavati, niti doktoru ne može, niti ništa, niti liječenja nema, nigdje ništa, ne znam što bih rekla", u suzama nam priča njegova majka Anđelka.

Zbog svega je, prije mjesec dana, krenuo u ponovljeni postupak za stjecanje državljanstva uz pomoć odvjetnice.

"Pravo na državljanstvo bi trebao imati s obzirom na svoje bliske i emotivne veze s državom. Obzirom da je rođen u Slavonskom Brodu. Živio je, školovao se, završio je osnovnu školu u Slavonskom Brodu. Roditelji su mu tu živjeli, sklopio je brak u Slavonskom brodu, razveo se ondje. Sve svoje bilo kakve kontakte je imao tamo. I išao je na vojni rok iz Slavonskog Broda", kazala nam je Daniela Kovačević, Renatova odvjetnica.

Državljanstvo nema ni Samir Tikvina. Rođen u Bosni i Hercegovini, Samir je 1978. došao u Hrvatsku. Tada je imao šest mjeseci. S osam godina umrla mu je majka i s bratom je završio u Domu u Puli.

"Prije i kad je nastala država ova, bio sam tamo, pod skrbi Centra za socijalni rad u Puli. Oni su bili dužni po zakonu mi izvaditi domovnicu jer sam bio maloljetna osoba, bez prekršaja, bez gluposti, krađa i svega što se spaja s djecom iz Doma", ističe Samir, Bošnjak bez državljanstva.

Brat mu je, tvrdi - tada dobio državljanstvo. Zašto on nije ostvario to pravo, a bio je u državnom sustavu - ne zna.

"Velika je nepravda meni tada nanesena kao maloljetniku. Da sam ja bio punoljetna osoba, da sam mogao dati neki odgovor na to, uzeti odvjetnika, bilo što... Ali ništa. Ja sam igrao nogomet, išao u školu, ganjao cure, normalno kao svaki dečko od 14 godina", prisjeća se Samir.

S nepunih 20 godina još jedna tragedija promijenila mu je život - izgubio je i brata.

"Doživio je tešku nesreću na moje oči. Zgazio ga je tramvaj i presjekao na pola. Ja sam pao odmah u nesvijest, šest mjeseci nisam komunicirao s nikim, kao željezo sam bio", priča nam o tragičnom događaju.

Danas priča, ali ima govornu manu. Od nesreće je sve krenulo nizbrdo - teške droge, kriminal, zatvor.

"Nakon bratove smrti sam počeo uzimati teške droge, heroin, kokain, ectasy, ali najviše heroin i kokain. I to sve od '97 do 2008."

No, sada je spreman okrenuti novi list. Trenutačno živi u svratištu za tražitelje azila Porin u Zagrebu. Ima dva odvjetnika koji mu vode slučaj, a pomažu mu i nevladine udruge.

"Jedan dio jesam kriv, što sam vam sada rekao, zbog kaznenih djela, ali to je iza mene i ja sam taj dug koji sam imao prema državi otplatio, skoro 11 godina zatvora imam. I nemam više nikakvih ni prekršajnih ni kaznenih postupaka i ne vidim zašto me se uporno hoće maknuti", ističe Samir.

30 godina bez ijednog dokumenta, pak, provela je Ruža.

"Ništa, nisam imala pravo na ništa. Kada bih se ozlijedila, prošlo bi. Kada bih me policija legitimirala, rekla bih da nemam dokumente", priča nam Ruža Nikolić, Romkinja bez državljanstva.

Papire joj nije imao nitko - ni otac ni majka.

"Živjela sam bez papira. Baš nisam ni poznavala zakon iskreno, navikla sam na to. Prosila sam. Hvala Bogu, ništa mi nije. Bolje i prositi nego ukrasti", rekla nam je Ruža.

Kada je odlučila da želi papire, počeo je njezin dugačak put. Bilo je to 2007. Sedam godina kasnije - dobila je stalni boravak kao stranac. Iako je sada zbog toga sretna, nije uvijek bilo tako.

"Pa uvijek sam ono hoću li dobiti, neću, uvijek sam razmišljala o tome. Bilo je perioda kad je bilo ono neću nikad dobiti papire, umrijet ću sada, što će mi papiri. Jer sam naviknula bez dokumenata i tako sam živjela."

Ništa to ne bi bilo moguće bez udruge Projekt građanskih prava u Sisku. Oni su se specijalizirali za apatride i vodili su cijeli Ružin slučaj.

"U tom periodu Projekt građanskih prava Sisak probao je apsolutno sve. Obratio se svim institucijama, od Ministarstva unutarnjih poslova, od Pučkog pravobranitelja, od raznih međunarodnih organitzacija na način da smo htjeli ukazati na njezin predmet i pobuditi svijest javnosti da se taj predmet riješi", objašnjava nam Anita Košar Ulemek iz udruge Projekt građanskih prava Sisak.

Za nesređene papire, slažu se svi troje - sami snose odgovornost. No uglas tvrde - u cijelom tom dugotrajnom procesu je puno nelogičnosti.

"Koja god kazna, uvijek piše hrvatski državljanin bez državljanstva i moram platiti. Tada za državu postojim. Sve što trebam platiti ili otići u zatvor tada postojim za državu. A kad treba nešto od države, onda ne postojim", rekao nam je Renato, apatrid s početka naše priče.

Samir se pita: "cijeli život sam proveo ovdje, bio sam i na skrbi države, kako nisam hrvatski državljanin?"

"Ja ne znam za ništa drugo, ja sam odrastao u Hrvatskoj, u Puli, cijeli moj život, svi moji prijatelji, i loši prijatelji i dobri prijatelji, djevojke, prve ljubavi, zadnje ljubavi. Sve mi je tamo."

Ruža je, pak, tek nakon 30 godina na svojoj koži osjetila osnovna ljudska prava.

"Ne znam što da vam kažem, ja sam zadovoljna sada s ovim što sam dobila. I prezadovoljna."

Sve ove priče su komplicirane, a glavni protagonisti nisu likovi koji lako izazivaju simpatije. No, znači li to da ih mora zanemariti? Da smo kao društvo potpuno lišeni odgovornosti?

"Oni definitivno jesu u začaranom krugu i riječ je o diskriminaciji. Znači, takve osobe su većinom diskriminirane. Obzirom da su pravno neuki, da su većinom nepismene osobe, oni si sami ne mogu pomoći bez pomoći nevladinih oranizacija. Ili međunarodnih organizacija. Ili državnih na kraju krajeva", ističe Anita Košar Ulemek iz udruge Projekt građanskih prava Sisak.

A pomoć je ovim ljudima potrebna. Jer svi žele gledati naprijed, okrenuti novi list.

"Nisam svetac, ja to kažem otvoreno, ja imam svojih grešaka koje sam radio svojedobno, ja sam za svoje greške ispaštao, ali uvijek moramo gledati naprijed i korak dalje. Znači moramo zaboraviti neke stvari i idemo dalje. Ali opet, ja kod sebe ne vidim više svjetlo na kraju tunela. Nemam više ono što kažu, inspiraciju", ispričao nam je Renato.

"Ali sad sam sam, nemam više nikoga, ali želim osnovati svoju obitelj i živjeti normalno, u svojoj državi, u svojem gradu Puli jer to je moj grad. Volim ga i voljet ću ga dok sam živ pa makar bio na Mjesecu, Marsu, bilo gdje. To je ono što ja želim", kazat će Samir.

No, i u slučaju da se jednom ostvare - do tih želja je dalek i trnovit put.

# data[].attributes.attachment_link.title
U potrazi za ljudima bez državljanstva: oni su bez papira, bez prava i potpuno nevidljivi

# data[].attributes.attachment_link.description
Apatridi. Tako se zovu oni koji žive u nekoj državi, a čije državljanstvo nemaju. Zbog toga nemaju pravo na osnovne dokumente ni na nikakva druga prava Hrvat, Bošnjak i Romkinja iz naše priče su među više stotina ljudi u Hrvatskoj koji nemaju domovnicu, dakle hrvatsko državljanstvo.

# data[].attributes.body
https://www.irh.hr/menu-sadrzaj/3/unhcr/12-zastita-osoba-bez-drzavljanstva

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Apatridnost ima izrazito negativan utjecaj na živote pojedinaca. Posjedovanje nacionalnosti (državljanstva) je nužno za punopravno sudjelovanje u društvu te je preduvjet za uživanje cijelog niza ljudskih prava.

Apatridnost se javlja zbog različitih razloga, uključujući sukob zakona, prijenos teritorija, bračne zakone, upravne prakse, diskriminaciju, nedostatak upisa rođenja, denacionalizaciju i odricanje od državljanstva. Danas apatridnost još uvijek predstavlja golem problem koji utječe na oko 12 milijuna ljudi diljem svijeta, a koji su se bez državljanstva našli u pravnom limbu.

U Hrvatskoj je slučajeva bez državljanstva relativno malo u odnosu na situaciju u svijetu: oko 2,886 osoba obuhvaćeno je UNHCR-ovim mandatom apatridnosti u Hrvatskoj, što obuhvaća i one koji nisu registrirani. Romi čine veliku većinu osoba bez državljanstva ili neregistriranih osoba (de facto apatrida) u zemlji. [1]

Nakon što je Hrvatska 2011. ratificirala UN-ovu Konvenciju o smanjenju broja osoba bez državljanstva iz 1961. i načela navedena u Zagrebačkoj deklaraciji iz listopada 2011., UNHCR je počeo aktivno lobirati za uspostavu i daljnji razvoj nacionalnog zakonodavnog okvira i specifičnih mehanizama identifikacije kako bi riješio problem osoba bez državljanstva i omogućio apatridima i neregistriranim osobama stjecanje ljudskih i građanskih prava.

UNHCR pomaže ovim osobama u dobivanju osobnih dokumenata i osiguravanju pristupa pravima. UNHCR također podržava dionike i civilno društvo u sprečavanju i smanjenju apatridije u Hrvatskoj podizanjem razine svijesti osoba o kojima skrbi, državnih tijela i javnosti o važnosti građanskog statusa i relevantnih dokumenata.

[1] UNHCR sada broji 2,886 osoba obuhvaćenih mandatom apatridnosti: 36 osoba bez državljanstva - izvor: Vlada RH/Ministarstvo unutarnjih poslova (registracija); 54 osobe neutvrđenog državljanstva - izvor: Vlada RH/Ministarstvo unutarnjih poslova (registracija), 713 osoba bez državljanstva - Popis stanovništva; i 2,083 osobe neutvrđenog državljanstva - Popis stanovništva.

Izvor: unhcr.hr

# data[].attributes.attachment_link.description
Apatridnost ima izrazito negativan utjecaj na živote pojedinaca. Posjedovanje nacionalnosti (državljanstva) je nužno za punopravno sudjelovanje u društvu te je preduvjet za uživanje cijelog niza ljudskih prava. Apatridnost se javlja zbog različitih razloga, uključujući sukob zakona, prijenos teritorija, bračne zakone, upravne prakse, diskriminaciju, nedostatak upisa rođenja, denacionalizaciju i odricanje od državljanstva.