# data[].attributes.body
שלום, קוראים לי מוחמד אבל כולם קוראים לי מומו, אני ערבי מוסלמי וגר עם גברת רוזה בקומה השישית. גברת רוזה היא אישה זקנה למנהלת מעון לילדי זונות.

בניגוד לשאר הילדים, אותי אף אחד לא בא לבקר, ואני לא יודע מי ההורים שלי, פעם ניסיתי להעמיד פנים שכואבת לי הבטן כדי שהיא תבוא אליי ועשיתי לרוזה הרבה צרות, אבל היא לא באה בכל מקרה.
אבל לפחות לגברת רוזה אכפת ממני, זה מה שחשבתי, שהיא אוהבת אותי בחינם, עד שגיליתי שהיא מקבלת עליי 400 פראנק כל חודש

# data[].attributes.body
אהלן,
שמי מוחמד אבל כולם קוראים לי מומו. הייתי מספר לך את שם הוריי, אבל אני לא יודע את שמם, האמת, אני כמעט ולא יודע עליהם כלום. האמת שגם עלי אני לא יודע הרבה, אני לא יודע מאיפה הגעתי ואפילו לא שמו עלי תאריך, אני לא יודע מתי יש לי יום הולדת. אני כן יודע שאני ערבי ושאני ילד זנות, ככה הגעתי לגברת רוזה. גברת רוזה היא האחת שמטפלת בי ולמרות שהיא מקבלת על זה כסף היא אמרה שאני הדבר היקר לה ביותר. אני גר איתה ביחד עם עוד ילדים בקומה השישית בלי מעלית, למרות שלרוזה קשה לטפס במדרגות כל פעם מחדש.

אבל מידי פעם, אמא של אחד הילדים, הייתה עולה את כל שש הקומות לבקר אותם. כמעט לכולם הגיעה אמא לבקר ורק אליי אף פעם אמא לא באה. פעם ניסיתי שתכאב לי הבטן בתקווה שזה יביא את אמא שלי, אבל זה רק גרם לכך שכל הילדים חרבנו בכל הדירה של רוזה כי הם חיקו אותי. אנשים אומרים לי שאני בוגר ואני באמת דואג לשאר הילדים, לפעמים גם לרוזה. אני באמת לא רציתי לגרום לבלגן, רק רציתי תשומת לב, לא משנה ממי.

הרבה אנשים אומרים לי שאני ילד רגיש, ואולי הם צודקים, אני בוכה די הרבה. אני אפילו לא משתתף בקטטות כי כואב לי שמרביצים למישהו. אני גם סקרן, ואני אוהב לשאול שאלות את אדון חמיל הזקן. פעם אחת שאלתי אותו האם אפשר לחיות ללא אהבה, הוא ענה שכן והתשובה שלו מלווה ומעציבה אותי כל הזמן.

# data[].attributes.headline
מיה אוסטרובסקי

# data[].attributes.subject
מיה אוסטרובסקי

# data[].attributes.body
אני מומו, ואני גר בקומה השישית בביניין בצרפת. רוזה היא זו שמטפלת בי בגלל שאף פעם לא הכרתי את אמא שלי. אני עוזר לה לטפל בילדים האחרים שהיא מטפלת בהם בזמן שהאמהות שלהם עובדות.

תמיד חשבתי שאני בן 11, אבל רוזה סיפרה ללי שאני בעצם בן 14 אחרי שפגשתי את אבא שלי. תמיד קיוויתי שהוא מישהו טוב שדואג לאמא שלי, אבל מסתבר שהוא בן אדם ממש רע, ואני מקווה שלא אהיה כמוהו. עכשיו אני מבין למה רוזה אף פעם לא סיפרה לי עליו.

היה לי פעם כלב שקראתי לו סופר, גנבתי אותו, וממש אהבתי אותו כי הוא גרם לי להרגיש כמו מישהו, אבל בסוף מכרתי אותו לאישה שתיתן לו חיים טובים יותר, ואפילו לא לקחתי את הכסף. זרקתי את הכסף לביוב, ורוזה ממש כעסה. היא חשבה שאני חולה נפשית כמו אבא שלי.

# data[].attributes.body
אני מוחמד ואני שווה 400 פראנק לחודש, זה מה שאני שווה לאמא שלי, גברת רוזה, לכל צרפתי אחר אני שווה קצת פחות. אני בן 10 ואני ערבי ככה שלמרות שאני לא צרפתי אני יכול להאמין בקוראן ובדברים שאדון חמיל אומר. אדון חמיל הוא מי שאם לא היה זקן, היה יודע הכל, אבל הוא כבר זקן אז גם הוא כבר לא הכי בעולם. כשאני אהיה גדול אני אהיה סרסר עשיר ממש ואדאג שהאמהות לא עוזבות את הילדים שלהן לא משנה מה הסיבה.

# data[].attributes.body
שלום, קוראים לי מומו. בעצם קוראים לי מומחמד אבל אף אחד לא קורה לי ככה, אולי זאת אחת הסיבות לכך שלא ידעתי שאני ערבי עד גיל מואחר. אני חי אצל גברת רוזה, אישה יהודיה שהייתה בעברה זונה. אני חי עם עוד כמה ילדי זונות בדירה קטנה בקומה שישית בבניין בלי מעלית.
לעומת כל שאר הילדים אני לא פוגש את אמא שלי, היא לא באה לקחת אותי ליום כיף כל כמה זמן ואת האמת שאני לא יודע בכלל מי היא. ואולי אני נראה כאילו אני סתם עושה הצגות עם כאבי הבטן שלי, אבל אף אחד מכם לא יודע איך זה מרגיש, להרגיש לבד לגמרי בעולם. אמנם יש לי את גברת רוזה אבל, אני לא יכול לא להרגיש תחושת מועקה בכל פעם שאני רואה אמהות של ילדים אחרים שמגיעות לאסוף אותם.
אני מבין שאנ ימשגע את רוזה עם כל הצרות שאני עושה לה, אבל אני מרגיש שאין בררה, לכן גם התחלתי לגנוב ביצים ולחרבן בכל הבית. אני יודע שזה נשמע מגוחך אבל אני עכשיו מוכן לעשות הכל כדי לפגוש את אמא שלי ולחיות חיים נורמאליים.

# data[].attributes.body
אני מומו, אני לא יודע בן כמה אני אבל גברת רוזה אומרת לי שאני מוסלמי. אני גר עם גברת רוזה כמעט כל חיי כיוון שאמא שלי זונה ולפי החוק הצרפתי אסור לזונות לגדל את ילדהן. אני כבר ממש רוצה לפגוש אותה. יש לי אישיות של מנהיג, אפילו פעם אחת נמאס לי לחיות עם גברת רוזה, כל כך רציתי לראות את אמא שלי שהחלטתי להשאיר צואה בכל הדירה וכל הילדים האחרים שגברת רוזה מגדלת חיקו אותי.
פעם היתי הולך לבית ספר אבל הפסקתי כי היתי גדול מדיי. כיום אני משוטט ברחובות, גונב ביצה או שתיים מדיי פעם ופוגש את אדון חמיל. אני אוהב את אדון חמיל, הוא גם מוסלמי כמוני והוא מלמד אותי את דרכי האיסלם והוא מספר לי סיפורים על ג'מילה אהבת חייו.
האכזבה הראשונה בחיי קרתה ביום שבו גליתי שגברת רוזה מקבלת תשלום על הטיפול בי. אני חושב שהיתי בן 7.

# data[].attributes.body
שמי מוחמד, אך כולם קוראים לי מומו. אני גר במעון לילדי זונות בניהולה של גברת רוזה, שנמצא בקומה השישית של בניין בלי מעלית. אני לא יודע בדיוק בן כמה אני, כנראה סביבות 11. אני לא יודע מי אמא שלי, היא אף פעם לא באה לבקר אותי. אמרו לי שכשכואבת הבטן, אמהות באות, אבל זה היה שקר וכזב. רק לאחרונה גיליתי שאני ערבי, וגם זה לא היה בנעימים. גברת רוזה דאגה לזה אבל, והכירה לי את אדון חמיל, מוכר השטיחים הזקן שאיתו אני יכול לדבר, ולא תמיד על הדת. בגיל שש או שבע גיליתי שגברת רוזה לא מטפלת בי בגלל שהיא אוהבת אותי, אלא בגלל שהיא מקבלת בכל חודש תשלום עבורי. כשאין אהבה אי אפשר לחיות, אדון חמיל אמר, ולכן, כשאין אמא או רוזה, מוצאים אהבה במקומות אחרים. ככה מצאתי את סופר, הכלב שלי. הייתי צריך לגנוב אותו, כמובן.

אנחנו כלום, אני יודע את זה. כדי להזכיר לאנשים מסוימים, ולפעמים גם לעצמי, שאנחנו לא כלום, אני לפעמים גונב מחנויות, כי אז הסוחרים רואים. לכמה זמן אפילו חרבנתי בכל הבית, ולא תאמינו - כל שאר הילדים התחילו כמוני. קוראים לזה כריזמה, כמו אנז'ורלה מויקטור הוגו של אדון חמיל.

# data[].attributes.body
שלום- אני מוחמד, אבל כולם קוראים לי מומו. אני בן 10 ואני מוסלמי. אני גר אצל גברת רוזה, שהיא אישה יהודייה ואל תגידו לה שאמרתי אבל אם תראו אותה אתם ישר תדעו שזאת היא, כי היא ממש שמנה.
אמא שלי היא זונה. כן כן. ממש זונה אמיתית, אבל אל תגלו לאף אחד. בכל מקרה אני לא ממש יודע מי היא או איפה היא. גברת רוזה מגדלת אותי והיא כמו אמא שלי. אפילו שהייתי מאוד רוצה שאמא שלי תבוא ותגיד לי שלום ותבלה איתי זמן כמו שהאמהות של חלק מהילדים האחרים עושות.
בכל מקרה אני חושב שאחד הדברים הכי מעליבים שקרו לי זה שגיליתי שגברת רוזה מקבלת כסף כדי לטפל בי. הייתם מאמינים? אבל היא הבטיחה לי שאני יקר לה (לא מבחינת הכסף נו) ושהיא אוהבת אותי. אז אני מניח שבסדר.

# data[].attributes.body
אני מומו הילד שמספר את הסיפור . נולדתי לאמא שאני לא יודע מי היא ולאבא פחות חשוב מזה . גדלתי עם גברת רוזה כל חיי ואף על פי הריבים שלנו היא הבן אדם החשוב בחיי .
רוב חיי הייתי בודד , כלומר לא לגמרי היו לי את ארתור וסופר וכל החברים אבל לא הצלחתי למלא את המקום של ילד רגיל אף פעם , זה לא משנה . אני אעשה הכול כדי להגן על גברת רוזה ולא אתן לאף בן אדם לקחת אותה ממני .

# data[].attributes.body
שמי מוחמד, ובקיצור מומו. אין לי הורים, או, יותר נכון, ההורים שלי לא משוגלים לגדל אותי, ואינני יודע מי הם. אני יודע רק שאמא שלי היא זונה, שכן, אני חי בבית שבו מגדלים ילדים של זונות. לגברת שמגדלת אותנו קוראים רוזה. היא אישה מבוגרת ושמנה, שבקושי מצליחה לעלות במדרגות. אני מאוד מעריך את רוזה ואני חשבתי שהיא אוהבת אותי מאוד, עד שגיליתי לא מזמן שבעצם מגיעה אליה המחאה בסוף כל חודש ורק בגלל זה היא מגדלת אותי. היא ראתה אותי בוכה וניסתה לנחם אותי ולהגיד לי שהיא אוהבת אותי באמת אבל זה לא עזר, עכשיו אני יודע שהיא לא מטפלת בי מתוך אהבה.
תמיד רציתי לפגוש את אמא שלי. אני רואה שכל האמהות של הילדים האחרים באים לבקר אותם, אבל אמא שלי לא מגלה אף סימן חיים. גברת רוזה לא אוהבת שאני מדבר על זה, אבל אני עדיין סקרן.

# data[].attributes.body
קוראים לי מומו ואני בערך בן עשר אני לא יודע במדויק כי לא שמו עליי תאריך. אני לא מכיר את הוריי. אני רק יודע שאמי זונה ושאני ערבי. אני גר עם עוד שישה ילדים וכלב שנמצאים במצב דומה לשלי ביחד עם גברת רוזה, אישה יהודייה שהיא כמו אמא בשבילי.

אני דואג לגבי גברת רוזה. כל יום היא צריכה להעלות את עצמה שש קומות ואני חושש שיום אחד תמות שם. אני רוצה להכיר את אמי כמו שאר הילדים, האמהות שלהם מבקרות אותם. אמא שלי אפילו לא באה כשכואבת לי הבטן או כשאני סוחב מדוכנים. אני חיפשתי אותה הרבה זמן אבל שום דבר לא עובד.

אומרים עליי שאני בוגר לגילי. אולי זה בגלל שנגמרה לי חוסר הידיעה ” מאי-הידיעה נפטרתי בגיל שלוש או ארבע, ולפעמים אני מצטער על כך". ואולי זה כי אני שואל שאלות שלא צריכות להיות בראש של מישהו בגילי. "אדון חמיל, האפשר לחיות ללא אהבה?"... "אדון חמיל, מדוע אינך עונה לי?" "אתה עדיין צעיר, והצעירים מאוד מוטב להם שלא ידעו דברים מסוימים".

# data[].attributes.body
שלום, שמי מומו (מוחמד) ואני בן עשר. אני לא יודע את תאריך יום הולדתי אז רוזה, האישה שמגדלת אותי אומרת שאני בן עשר. אני ערבי מוסלמי אך רוזה היא יהודייה פולנייה. רוזה רוצה שארגיש מחובר למורשת שלי לכן היא דואגת שאלך למסגד ואדבר עם אדון חמיל שהוא איש רוחני מוסלמי.

אנחנו גרים רוזה, אני וכמה ילדים בדירה קטנה בפריז ברובע שברובו גרים אנשים ממוצא אפריקאי. הדירה שלנו היא בקומה השישית ואין לנו בביניין מעלית. רוזה כבר מבוגרת ומתקשה לעלות ולרדת במדרגות אבל בכל זאת היא יורדת ועולה כמה פעמים ביום בשבילנו למרות המאמץ הקשה.

כל הילדים שרוזה מגדלת הם ילדי זונות. מידי פעם הן באות לבקר את ילדיהן. אמי לא באה לבקר אותי מעולם והייתי מאוד רוצה לפגוש אותה. לכל הילדים האחרים יש את אימם שאוהבת אותם ורק לי אין. בגלל שאני לא זוכה ליחס אישי מאף אחד, אני מנסה כל הזמן לקבל תשומת לב בדרכים שונות.

אני הילד הגדול ביותר מבין הילדים לכן רוזה סומכת עלי שאטפל בשאר הילדים. לי ולרוזה יש קשר מיוחד או שכל לפחות חשבתי עד שגילתי שהיא מקבלת תשלום עלי. האם רוזה באמת אוהבת אותי או שזה חלק מהעבודה??
אני כבר לא בטוח בשום דבר

# data[].attributes.body
מומו:

גיל: 10 מין: זכר דת: אסלם

אני מומו. אני גר אצל אישה זקנה ושמנה בשם רוזה, אבל אני קורא לה גברת רוזה. היא לא אמא שלי. אמא שלי התקיימה מהגוף שלה לכן שמה אותי כאן. גברת רוזה שומרת על עוד ילדים כמוני.

קושי:
מומו מגלה שגברת רוזה מרוויחה כסף על כך שהיא מטפלת בו. מומו מרגיש נבגד כי חשב שכל מעשה שהיא עושה נובע מאהבתה אליו.  תכונה: סקרן

מומו מתמודד עם הנושא בכך שהוא שואל את אדון חמיל שאלה "האפשר לחיות ללא אהבה?". אדון חמיל לא מגיב לשאלתו, לכן מומו שואל שוב ושוב עד שלבסוף ענה לו אדון חמיל. הסיטואציה הזאת מראה שמומו סקרן לדעת תשובות לשאלות ומתקשה לשאת באי הידיעה.

# data[].attributes.body
שלום קוראים לי מוחמד, אבל כל מי שמכיר אותי קורא לי מומו.
אני חושב שאני בן עשר אבל זה לא כל כך בטוח כי אף פעם לא באמת אמרו לי בן כמה אני.

אני גר אצל גברת רוזה.
גברת רוזה היא אישה זקנה ודיי מסכנה. היא אישה יהודייה עם בעיות רפואיות שגרה בבניין גבוה בלי מעלית וזה רק חלק מהסיבה שהחיים שלה קשים.

אני גר אצל גברת רוזה ביחד עם עוד כמה ילדים של זונות. כשהייתי קטן ההורים שלי שמו אותי כאן וכל מה שאני יודע על אמא שלי זה שהיא זונה. אני ילד בוגר ורגיש ודוגמה לזה היא שאנשים חושבים שרוזה היא אישה זקנה וקרה אבל אני יודע שהיא דואגת לכל הילדים שבאים אליה.

ממש קשה לי לפעמים כי האימאות של שאר הילדים באות לבקר אותם ודואגות להם אבל רק אותי אמא שלי לא ביקרה. רק לי יש אמא שלא איכפת לה ואף פעם לא באה לבקר.
גם  היה לי קשה לגלות שהסיבה היחידה שגברת רוזה שומרת עליי היא שמשלמים המחאות עלי וגברת רוזה לא באמת אוהבת אותי.

# data[].attributes.headline
שלום, שמי מוחמד. אני

# data[].attributes.body
שלום, שמי מוחמד. אני בערך בן עשר, לפחות כך אמרה לי גברת רוזה, למרות שלא שמו עלי תאריך אז איני יודע במדויק.
מאז שאני זוכר את עצמי אני גר במעון של גברת רוזה. גברת רוזה מטפלת בילדי זונות ואני אחד מהם. אני גר ברובע עני בפריז הנקרא בלויל בדירה בקומה השישית בבניין ללא מעלית. אני ילד הזקוק לתשומת לב ואני מנסה להשיגה בכמה דרכים, בתחילה, רציתי שאמי תבוא לבקר אותי ולפי דבריו של ילד מהשכונה, כל פעם שכואבת לו הבטן אימו באה לבקרו, אז גם אני עשיתי שתכאב הבטן. כאשר זה לא עבד אפילו לרבנית על הרצפה על מנת לקבל יחס, אך גם זה לא עבד. כעת אני פשוט מפלח דברים ומחכה שיתפסו אותי.
אני מאוד מוטרד שאין לי אם, לכל שאר הילדים יש ורק לי אין. גברת רוזה מתעצבנת בכל פעם שאני מזכיר זאת. כאשר גיליתי שגברת רוזה מקבלת תשלום עבור הטיפול בי נשבר לי הלב ובכיתי כמו מטורף, חשבתי שהיא באמת אוהבת אותי. עכשיו אני אובד עצות, אפילו שאלתי את אדון חמיל האם ניתן לחיות ללא אהבה. הוא ענה לי שכן וכלכך התבאסתי מהתשובה הזו שבכיתי כלכך.

יולי חסדאי

# data[].attributes.body
היי, קוראים לי מוחמד אבל כולם קראים לי מומו.  אני ילד ערבי בן 6 או 7 ואולי בכלל 8, אני לא בדיוק יודע כי אין לי תעודת לידה. ("הייתי באותה עת כבן שבע ואולי שמונה, לא אוכל לומר בדיוק כי לא שמו עליי תאריך").
אני גר עם גברת רוזה ועוד כמה ילדים בצרפת, ב בית הילדים של רוזה בבלויל קומה 6 ואין לי מושג מי זאת אמא שלי. ידעתי שיש לי אחת, אבל היה לי ברור שגברת רוזה היא מי שאני גר אצלה. יום אחד גיליתי שרוזה מקבלת המחאות כתמורה לטיפול בי, זה פגע בי מאוד! אבל אז היא הסבירה לי שהיא אוהבת אותי ואני הדבר הכי יקר לה ובלה בלה בלה אני לא מאמין לזה ("חשבתי שרוזה אוהבת אותי חינם... בכיתי כל הלילה, וזו הייתה האכזבה הגדלה הראשונה בחיי").
כל הזמן אומרים לי שאני בוגר לגילי, אפילו אדון חמיל. גברת רוזה ואני בקשר ממש טוב, היא אמרה שאני הילד החביב עליה היותר והדבר הכי יקר שיש לה (",,,נשבעה לי שאני הדבר הכי יקר שיש לה עלי אדמות"). אני יודע לדבר ערבית, אידיש צרפתית.

# data[].attributes.headline
ליאור חצרוני

# data[].attributes.subject
ליאור חצרוני

# data[].attributes.body
שלום, שמי הוא מומו ואני עכשיו בן עשר וגר עם גברת רוזה במעון לילדי זנות. לפעמיים כשמשעמם לי או שגברת רוזה מעצבנת אותי אני יוצא החוצה עם חברי הטוב ארתור  ומנשה להתעלם ממה שמעצבן אותי. את גברת רוזה אני מכיר מאז שאני זוכר את עצמי ואני מאוד מרחם עליה שאין לה מעלית. אני  מקווה שיום אחד, גברת רוזה תהיה בריאה ולא תמות מששת קומות שהיא צריכה לעלות כל יום. כפי שאתם חושבים משמי המלא שהוא מוחמד, אני ערבי ואני מאוד מחובר לגברת רוזה כי היא יהודייה אבל אני לא מאמין שהיא מקבלת תשלום בכך שהיא מגדלת אותי. אני גם עדיין   חושב שאדון חמיל צודק, אי אפשר לחיות ללא אהבה. אז אם אני יודע שגברת רוזה מקבלת תשלום עלי ואולי לא באמת אוהבת אותי, למה אני חיי?

# data[].attributes.body
היי לכם:)
קוראים לי מוחמד אבל הרוב מכנים אותי מומו, אני מרשה לכם גם לכנות אותי כך. אני ערבי אבל זמן רב לא הרגשתי כך. אני לא יודע בן כמה אני אבל אני משער שאני בערך בן 14, אני גר עם גברת רוזה בקומה שישית בשכונה מוזנחת בצרפת,  גרים איתנו עוד כמה ילדי זונות שגם אותם השאירו אצל גברת רוזה שתטפל בהם אבל רובם מכירים את אמא שלהם לעומתי. אותי השאירו אצל גברת רוזה בגיל 3 וכך בעצם הכרתי אותה אני מכיר אותה מאז שאני זוכר את עצמי.
כשלגברת רוזה קשה אני עוזר לה לטפל בילדים כי אני הילד הבוגר במעון וכי גברת רוזה כבר זקנה .
הפעם הראשונה שכעסתי נורא והתאכזבתי הייתה כשגיליתי שגברת רוזה לא מטפלת בי כי היא אוהבת אותי אלא בגלל שהיא מקבלת עליי תשלום, כעסתי ופחדתי שהאדם היחיד שהרגשתי שאוהב אותי ולא רציתי שיעזוב אותי לא אוהב אותי.
כשגיליתי שאמורה להיות לי אמא אבל היא פשוט לא מגיעה לבקר אותי עשיתי בעיות בשביל שתגיע, הייתי ממציא כאב בטן ומחרבן בפינות הבית ומחכה שגברת רוזה תזמן את אמא שלי לספר לה על הבעיה אך זה לא עזר ואמא שלי לא הגיעה אף פעם, תמיד קינאתי בילדים האחרים שהיו להם אמהות. עם הזמן הבנתי שאני מסתדר גם בלי אמא שלי בזכות גברת רוזה. היא תמיד הייתה שם בשבילי אפילו שהיא לפעמים כעסה עליי ונראה היה שהיא לא אוהבת אותי ידעתי שאני הילד שהיא הכי אוהבת במעון.
כעת אני יכול לומר לכם, שגברת רוזה היא האמא האמיתית שלי על אף שאין לנו את אותו הDNA.

# data[].attributes.headline
מומו - עילי ברונטה

# data[].attributes.subject
מומו - עילי ברונטה

# data[].attributes.body
היי! אני מוחמד, אבל רוב האנשים קוראים לי מומו. אני בן 10 (נראה לי).

אני גר ביחד עם כמה ילדים וגברת רוזה, היא ממש נחמדה אליי, אבל לפעמים אני לא בטוח אם היא באמת אוהבת אותי. יום אחד גיליתי שבסוף כל חודש משלמים לה על כך שהיא מטפלת בנו, וזה ממש כאב לי לשמוע... אני לא יודע אם אני יכול להאמין לה באמת. אבל האמת שלא מגיע לה שאכעס עליה... באמת שהיא מסכנה, היא הייתה יהודייה וגם במצב בריאותי לא טוב,  היא כל הזמן התלוננה שאין לנו מעלית בבניין, ובצדק.

זה לא פייר. תמיד אמרו לי שאני מתנהג מבוגר לגילי, אבל זה לא באשמתי. אני הבכור בין הילדים אז כל האחריות עליי להוות דוגמה אישית, ובאותו היום כשגיליתי שמשלמים לרוזה, חיי נופצו לי אפילו יותר ע"י אדון חמיל, שאמר לי שאפשר לחיות בלי אהבה. תמיד אמרו שאני מבוגר לגילי, אבל אבל זה לא באשמתי, אני לא רוצה להיות מבוגר, אני פשוט רוצה להישאר אני.

# data[].attributes.headline
עילאי מור-אל

# data[].attributes.subject
עילאי מור-אל

# data[].attributes.body
שמי מוחמד אבל בקיצור מומו, אני בן 10 ואני גר בקומה שישית בשכונה ענייה בצרפת עם אישה בשם רוזה, בגלל שהשם שלי הוא מוחמד אני מניח שהבנתם שאני ערבי, למרות שאיני ידעתי שאני ערבי הרבה זמן. גברת רוזה מגדלת אותי מאז גיל שלוש, אני אוהב אותה ואני מקווה שהיא אוהבת אותי. בגיל 6 הבנתי שרוזה מטפלת בי בגלל התשלום שהיא מקבלת כל חודש, ושאלתי את אדון חמיל האם אפשר לחיות ללא אהבה והוא ענה לי שכן, וזה שינה לי את זווית הראייה על החיים ונהייתי מדוכא,  את הילדים האחרים מבקרים אימהות ואותי לא, אני רוצה אמא. אנשים אומרים שאני מבוגר מאוד לגילי כי אני שואל או מתנהג בדרך שאיני מאופיינת לגילי. גברת רוזה מטפלת בהרבה ילדים אבל אף אחד אינו מטפל בגברת רוזה.

# data[].attributes.body
קוראים לי ״מומו״ ואני ילד של אמא שלי שאני לא מכיר, שזונה. אני גר בקומה שישית בשכונה ענייה בצרפת עם גברת רוזה ושאר הילדי זונות. השם ה״רשמי״ למרות ששום דבר ממני רשמי, זה מוחמד, ונראה לי שהבנתם מזה שאני ערבי, למרות שבכלל לא ידעתי שאני ערבי מלא זמן. אני אוהב מאוד את גברת רוזה, ואני מקווה שהיא אוהבת אותי. חשבתי שהיא כן אבל בגיל 6 למדתי שמשלמים לה לטפל בי, ואדון חמיל, הוא ראה המון בחייו, אמר לי שאפשר לחיות ללא אהבה, וזה מאוד דיכה אותי. אף אחד לא מטפל בגברת רוזה, היא מטפלת בהמון ילדים אבל אף אחד לא דואג לה. החברה הזאת לא למד ליהיות נחמד. אה יש לי גם הפרעות התבגרות מוקדמות אבל זה כי אני ערבי.

# data[].attributes.body
שמי מומו (השם שלי הוא מוחמד אבל כולם מקטינים אותו מומו). אני גר עם אישה בשם רוזה בצרפת. אנחנו גרים בדירה בקומה השישית ולבניין אין מעלית. זה מאוד מקשה את היום יום של גברת רוזה, יותר מהעבודה שלה. פגשתי את גברת רוזה כשהייתי בן שלוש. אני לא יודע בדיוק את הגיל שלי, מכיוון ש"לא שמו עלי תאריך".
אני מפחד שיום אחד גברת רוזה תמות בגלל המדרגות בדירה, שהיא צריכה לטפס לבד. כשהייתי בן שש קיבלתי הלם מכך שנודע לי שגברת רוזה מטפלת בי לא כי הי אוהבת אותי, אלה מההמחאה שהיא מקבלת בסוף כל חודש… בכיתי כל הלילה.

# data[].attributes.body
שמי המלא הוא מוחמד ואני ממוצא ערבי,

אבל תקראו לי מומו כי ככה כולם קוראים לי.

אני משער שראיתי לראשונה את גברת רוזה כשהייתי בן שלוש, אני משער את גילי כי אין שום מסמך המעיד על גילי, לכן גברת רוזה לא יודעת בודאות בן כמה אני.

אני גר בבֶּלוִיל שבצרפת במעון (שזה בית יתומים שהאמהות שלהם זונות) של גברת רוזה. אני ילד מאוד סקרן, אני אוהב לשאול שאלות במיוחד את אדון חמיל כי הוא ״ששוטט ברחבי צרפת וכבר ראה הכול״, אני הילד האחראי של גברת לולה כי אני הכי גדול ואני עוזר לה עם שאר הילדים במעון.

בפעם הראשונה שחוויתי את האכזבה הגדולה בחיי הייתה כשהייתי בן שש או שבע כשגיליתי שגברת רוזה מטפלת בי רק כי משלמים לה בסוף החודש ושבעצם היא לא אוהבת אותי באמת כמו שחשבתי..״הייתי כבר בן שש או שבע וחטפתי הלם לשמוע שמשלמים בשבילי. חשבתי שגברת רוזה אוהבת אותי חינם ושאנחנו חשובים זה לזה. בכיתי כל הלילה, וזוֹ היתה האכזבה הגדולה הראשונה בחיי.״

בהתחלה לא ידעתי שאין לי אמא, לא ידעתי שצריכה להיות לי אחת כזאת, אבל כאשר ראיתי שאמהות לא מעטות באות לבקר את ילדיהן במעון ואף אחת מהן לא באה לבקר אותי מכאן הגיעו הבעיות שלי עם אמא.״נדמה היה לי שלכולם יש אמא, ורק לי לא.״ עשיתי הכל כדי שאוכל לראות אותה כמו: ״חרבנתי בכל פינה בדירה״ ואפילו המשכתי עם זה במשך כמה שבועות אחרי שגברת רוזה כינתה אותי ערבי מחורבן אבל זה היה כבר מתוך נקמה. אימי לא הופיעה והכי בעולם רציתי לראות אותה נכנסת אבל לבסוף הבנתי, שיש לי את גברת רוזה שאני יודע שהיא אוהבת אותי יותר מהכל.

# data[].attributes.body
אני מוחמד, אבל כולם קוראים לי מומו, אני ערבי,  אני גר בצרפת אצל גברת רוזה מגיל שלוש בקומה שישית בבניין בלי מעלית.  אני לא יודע כלום על הוריי מלבד זה שאמי עוסקת בזנות ושהם מעבירים לגברת רוזה מחאות במסודר כל חודש.
מכל הילדים שגרים אצלה, גברת רוזה מצפה ממני שאני אעזור לה ואשמש להם דוגמא, מפני שאני הכי גדול.
אף על פי גילי הצעיר אני מודאג מדברים רציניים, כמו למשל אם אפשר לחיות ללא אהבה, ולמרות שגברת רוזה היא זאת שמטפלת בי אני מודאג לגביה כי אני רואה אותה מזדקנת יודע שקשה לה. אני חושב שהסיבה שאני חושב על נושאים כאלו היא שחוויתי הרבה קשיים מגיל קטן.

# data[].attributes.body
היי, אני מומו ואני חיי עם גברת רוזה, היא מטפלת בי מכיוון שמשלמים לה. אני זקוק לתשומת לב, לפעמים תשומת לב עדיפה אפילו אם היא באה בצורה שלילית כמו מכות. רק שישימו לב אלי. ("... וחיכיתי לסטירה, שתמשוך אלי תשומת לב"). אני יודע שאני בוגר וגם תמיד אומרים לי את זה. אני מפחד מהמחשבה שגברת רוזה לא באמת אוהבת אותי בשביל מי שאני. היא אמרה לי שאני הילד האהוב עליה, אז זה לפחות חימם את ליבי.

# data[].attributes.body
שלום, שמי הוא מוחמד, או מומו. אני בן 10 ואני גר במעון של גברת רוזה לילדי זונות עם עוד כמה ילדים. איני יודע מי היא אימי, רק שהיא קיימה את עצמה, ושאני ערבי- כמו אדון חמיל.

אדון חמיל אומר שאי אפשר לחיות ללא אהבה, ולכן התאכזבתי כל כך כשגיליתי שגברת רוזה מטפלת בי רק בגלל המחאה שהיא מקבלת כל חודש. חשבתי שהיא לא באמת אוהבת אותי, אבל טעיתי. היה לי מאוד קשה לחשוב שאין אדם שאוהב אותי בגיל 6. את הילדים האחרים מבקרים אמהות, אך אותי לא, ואני רוצה אמא.

גברת רוזה היא מסכנה, יהודייה שמנה שפעם קיימה את עצמה, וכיום היא גרה איתנו בקומה השישית ללא מעלית. זה לא צודק, מגיע לה מעלית. אנחנו גרים בבלוויל, שכונה של מיעוטים בפריז: שחורים, יהודים, ערבים, ואנחנו לא באמת חלק מצרפת. "שאר דיירי הרחוב הזה וגם שדרות בלוויל הם בעיקר יהודים וערבים. ככה זה נשמך עד לה גוט ד' אור ואחרי כן מתחילים הרובעים הצרפתיים" (עמוד 9)

מצופה ממני לשמש דוגמה לילדים הצעירים יותר, אף פעם איני הייתי חלק מהם, אני בוגר יותר- סקרן, חושב, מבין, מקשיב ולא מבין, רוצה לא להבין ולחזור למצב של אי ידיעה.

# data[].attributes.body
מומו:

שלום לכם, אני מוחמד אבל כל מי שאני מכיר קורא לי מומו. אני בערך בן עשר אבל אני לא בטוח כי אף פעם לא אמרו לי באמת מתי נולדתי. אני גר אצל גברת רוזה עם עוד ילדים של זונות. אני שם בגלל שהורי שמו אותי שם כשהייתי קטן וכל מה שאני יודע על אימי זה שהיא זונה. אני ילד חכם ורגיש, שמבין הרבה לגילי, כולם חושבים שרוזה היא אישה זקנה בלי לב אבל אני יודע שהיא דואגת לכל הילדים שבאים אליה. אפילו קרה שפעם אחת ששאלתי את אדון חמיל האם אפשר לחיות בלי אהבה ולמרות שהוא אמר לי שכן, אני הבנתי שהוא משקר לי. האמהות של כל הילדים באות אליהם כשהם צריכים אותן ודואגות לילדיהן אבל אמא שלי אף פעם לא באה. קשה לי מאוד לראות את גברת רוזה בוכה אבל הכי היה לי קשה לגלות שמשלמים המחאות עלי לגברת רוזה ושהיא לא באמת אוהבת אותי.

# data[].attributes.body
מומו:

שלום לכם, אני מוחמד אבל כל מי שאני מכיר קורא לי מומו.

אני בערך בן עשר אבל אני לא בטוח כי אף פעם לא אמרו לי באמת מתי נולדתי.

אני גר אצל גברת רוזה עם עוד ילדים של זונות. אני שם בגלל שהורי שמו אותי שם כשהייתי קטן וכל מה שאני יודע על אימי זה שהיא זונה. אני ילד חכם ורגיש, שמבין הרבה לגילי, כולם חושבים שרוזה היא אישה זקנה בלי לב אבל אני יודע שהיא דואגת לכל הילדים שבאים אליה. אפילו קרה שפעם אחת ששאלתי את אדון חמיל האם אפשר לחיות בלי אהבה ולמרות שהוא אמר לי שכן, אני הבנתי שהוא משקר לי. האמהות של כל הילדים באות אליהם כשהם צריכים אותן ודואגות לילדיהן אבל אמא שלי אף פעם לא באה. קשה לי מאוד לראות את גברת רוזה בוכה אבל הכי היה לי קשה לגלות שמשלמים המחאות עלי לגברת רוזה ושהיא לא באמת אוהבת אותי.

# data[].attributes.headline
מומו - אלון כרמי

# data[].attributes.subject
מומו - אלון כרמי

# data[].attributes.body
שמי מוחמד, אבל כולם קוראים לי מומו. אני ערבי, כפי שיכולתם לנחש ואני בערך בן עשר. אני גר עם גברת רוזה יחד עם 6 ילדי זונות בדירה בקומה השישית בלי מעלית בשכונה בצרפת. הגעתי לגברת רוזה בגיל 3 בערך ואני שם מאז. אני אוהב את גברת רוזה מאוד, אבל אני מודאג בשבילה. היא צריכה לעלות שש גרמי מדרגות כל יום, משימה לא קלה לאישה בגודל ובגיל שלה והיא בוכה כמעט כל יום. אני לא מכיר את אמא שלי אבל הייתי רוצה. ניסיתי כל מיני שיטות כדי לגרום לה לבוא לבית של גברת רוזה, כמו שאר האמהות. אפילו ניסיתי לחרבן בפינות בבית אבל היא עדיין לא הגיעה. כשרוזה מדוכאת מידי בשביל לדבר איתי, או שפשוט נמאס לה מכל הילדים, אני אוהב לרדת למטה ולדבר עם אדון חמיל או עם לולה, היא מעניינת.

# data[].attributes.body
שלום. אני מוחמד אבל כולם קוראים לי מומו. אני גר אצל גברת רוזה בקומה השישית אבל בלי מעלית יחד עם עוד כמה ילדי זונות בפריז. הגעתי לגברת רוזה כשהייתי בן שלוש בערך, אבל אני לא באמת יודע בן כמה אני. כולם אומרים לי שאני בוגר לגילי.

אני דואג לגברת רוזה. פעם היא הייתה צעירה ויפה אבל היום היא כבר מבוגרת וצריכה לעלות 6 קומות של יום, שזה משהו קשה מאוד בשבילה.
אני אוהב לדבר על דברים כמו זה עם אדון חמיל. הוא מאוד חכם ותמיד יש לי שיחות עמוקות וחשובות איתו. הוא אומר שאני סקרן וחכם. פעם אחת, שאלתי אותו אם אפשר לחיות בלי אהבה ודיברנו על זה.

החיים שלי לא קלים ויש לי הרבה קשיים להתמודד איתם. אני מתמודד כל הזמן עם זה שאני לא מכיר את אבא ואמא שלי, וגם גברת רוזה לא מוכנה לדבר איתי על זה. אני גם דואג לגברת רוזה ודואג לזה שעוד מעט לא יהיה לנו אוכל בבית, אז התחלתי לסחוב מדוכנים, אבל כדי שיתפסו אותי ואני אתבלט.

# data[].attributes.body
שלום קוראים לי מוחמד אבל מכנים אותי מומו . אני ילד בן בערך שבע . אני לא באמת יודע בן כמה אני. אני גר בפריז בדירה קטנה בבניין בעל שש קומות עם גברת רוזה ועם עוד ילדים בגילי , שגם להם אין אמא ואבא שיטפלו בהם. לכן, אנחנו עם גברת רוזה, לעומת שאר הילדים,  אני מעולם לא פגשתי את אמא שלי והיא מעולם לא באה לבקר אותי, אני כל כך רציתי שאמא שלי תבקר אותי שהתחלתי ליידע את כולם שכואבת לי הבטן כי ידעתי שכשכואבת הבטן לאחד הילדים, אמא שלו מגיעה אבל אמא שלי מעולם לא הגיע.

# data[].attributes.attachment_link.title
עטיפה_-_כל_החיים_לפניו(2)

# data[].attributes.headline
מומו- יהלי הרשקוביץ

# data[].attributes.subject
מומו- יהלי הרשקוביץ

# data[].attributes.body
קוראים לי מומו, או מוחמד. קוראים לי מוחמד כי אני ערבי, או לפחות כך אמרו לי הילדים בבית הספר. אני גר עם גברת רוזה ועם עוד שישה ילדי-זונות בדירה עם שש קומות ללא מעלית. כשמשעמם לי ונמאס לי להיות בבית, אני יורד לאדון חמיל לדבר איתו, ולפעמים אני מדבר גם עם גברת לולה, ואותה אני אוהב מאוד.
אני חי בצרפת, ברובע בלוויל, שהוא רחוק מהרובעים הצרפתיים. אצלנו ברחוב ובשכונה גרים הרבה ילדי זונות, מוכרי סמים, כושים וערבים. ברחובות הצרפתיים לא גרים אנשים כאלה, לכן זה רחוק מפה.

אני מודאג מזה שגברת רוזה צריכה לעלות כל פעם את שש הקומות למעלה ולמטה, ואני כמו כל הילדים מפחדים שהיא תמות על המדרגות ביום מן הימים- "היא הייתה אומרת שיום אחד תמות על המדרגות, וכל הילדים היו מתחילים לבכות, כי כך עושים תמיד כשמישהו מת". לפעמים הייתי רוצה לפעמים לדעת פחות. ככה נגיד, הרגשתי בנוח עד שידעתי שאני ערבי, או עד שידעתי שאמורה להיות לי אמא, או עד שידעתי שרוזה מקבלת המחאה בשביל לגדל אותי. אני גם מפחד מלשכת הסעד, ורוצה תמיד להישאר עם גברת רוזה.

# data[].attributes.body
שלום. שמי מוחמד אבל כולם קוראים לי מומו. אני ערבי ואני בן 10, לפחות ככה גברת רוזה אומרת כי אין לי תעודה. אני גר בפריז, בקומה השישית ובבניין בלי מעלית ביחד עם גברת רוזה ועוד ילדים של זונות. בבניין שלנו גרים הרבה שחורים. גברת רוזה נולדה בפולין והיא יהודייה. בגלל זה היא ידעה את שפת היהודים ואנחנו דיברנו ביננו לפעמים בשפה הזאת. גברת רוזה הייתה גדולה מאוד וכבר איבדה את הצורה העגולה שלה שהפכה למרובעת מרוב משקל. הפנים של גברת רוזה תמיד היו צבועות כי היא הייתה צריכה לשמור על הנשיות שלה והיא הייתה פעם צעירה ויפה ונהגה לקיים את עצמה במרוקו ובאלגיריה.  ("גברת רוזה נולדה כיהודיה בפולין, אך שנים רבות קיימה את עמה במרוקו ואלגיריה  וידעה ערבית כמוני כמוך. לכן ידעה גם את שפת היהודים ולעיתים קרובות דיברנו ביננו בשפה הזאת"... "שדיים ועכוז היו לה יותר מלכל אדם אחר...")אין לי אמא ואבא. ("בתחילה לא ידעתי שאין לי אמא ואם ולא ידעתי גם שצריכה להיות...")אמא שלי גם נהגה לקיים את עצמה ובגלל זה אני אצל גברת רוזה. תמיד קוויתי שאמא שלי תבוטא וכשאחד הילדים אצל גברת רוזה אמר לי שאמא שלו באה כשהוא לא מרגיש טוב, התחלתי לא להרגיש טוב וחירבנתי בכל הדירה. ("אפילו חירבנתי בכל פינה בדירה"). אני עדיין מקווה שאמא שלי תבוא וממשיך לחפש אותה.

# data[].attributes.body
שמי מוחמד וכולם קוראים לי מומו. אני ערבי וגר בפריז, בקומה השישית בבניין. בביתי גרים גברת רוזה ועוד שבעה ילדים אחרים. אנחנו ילדים של זונות, שהשאירו אותנו לגור אצל עם רוזה בתשלום ואני לא מכיר את אמא שלי. אני בן בערך 10 אך אין לי דרך לדעת זאת בדיוק מכיוון שאין לי תעודת לידה. אני תמיד מרגיש בוגר לגילי והשאלות המעסיקות אותי לפעמים שייכות לעולם של המבוגרים ("אדון חמיל, האפשר לחיות ללא אהבה?... ודאי חשב לעצמו שדין של קטין חל עלי ושיש דברים שאינני צריך לדעת").
גברת רוזה מאוד חשובה לי ויש לנו קשר מיוחד. ("ואני ידעתי שהיא מחבבת אותי יותר מכל הילדים")
הרבה מילדי הזונות שגרו איתי במהלך חיי זכו לביקור מהאמהות שלהם פעם בכמה זמן אך אמי מעולם לא הגיעה לבקר אותי והלוואי והיא הייתה באה אליי. ("נדמה היה שלכולם יש אמא ורק לי לא"\ "צרחתי שאני רוצה לראות את אמא שלי, ובמשך שבועות המשכתי לחרבן בכל הפינות").

# data[].attributes.attachment_link.title
035-ילד-הפתעה-ילד-קטן-ילדים

# data[].attributes.body
היי, קוראים לי מומו, אני ילד ערבי בן 6 או 7, אני לא בדיוק יודע כי אין לי תעודת לידה. אני גר עם גברת רוזה ועוד כמה ילדים בצרפת ואין לי מושג מי זאת אמא שלי. כל הזמן אומרים לי שאני בוגר לגילי, אפילו אדון חמיל. רוזה ואני בקשר ממש טוב, היא אמרה שאני הילד החביב עליה היותר והדבר הכי יקר שיש לה. ("באותה עת הייתי בן שבע, ואולי שמונה, לא אוכל לומר בדיוק, כי לא שמו עליי תאריך...")

# data[].attributes.headline
אופק ליטמנוביץ

# data[].attributes.subject
אופק ליטמנוביץ

# data[].attributes.body
קוראים לי מוחמד אבל כולם מכנים אותי מומו, אני ערבי מוסלמי, אני לא אוהב אלימות ובכלל לא ידעתי שאני ערבי בהתחלה כי אף אחד לא  העליב אותי קודם. אני מתגורר אצל גברת רוזה עם עוד כמה ילדים שהם ילדי זונות כמוני בדירה בפריז בשכונה בלויל ברחוב ביסון בקומה השישית של הבניין מגיל 3. זו שכונה של יהודים, ערבים,ושחורים.
אני לא בטוח בן כמה אני. כל הזמן אומרים לי שאני בוגר לגילי ואני איבדתי את האי ידיעה בגיל צעיר ואני מצטער על כך.

אני חושב שאני אינטליגנטי וסקרן- הרבה מהשאלות שאני שואל את אדון חמיל הן עמוקות ושייכות לעולם המבוגרים. לדוגמה, פעם בשיחת נפש עם אדון חמיל- שאלתי האם אפשר לחיות בלי אהבה.
אדון חמיל וגברת רוזה כל הזמן אומרים שאני רגיש, ושבעתיד אבין יותר.

יש לי קשיים ודברים שאני מוטרד מהם למשל, שלא הכרתי את הורי אבל לאחר שראיתי אימהות של ילדים אחרים במעון באות לבקר אותם -אני רוצה גם. מאוד רציתי שאמי תבוא- והחלו להיות לי אפילו התכווצויות ועוויתות רק כדי שהיא תבוא, תדאג לשלומי אבל זה לא עזר. אז ניסיתי להתבלט בדרכים אחרות והתחלתי לגנוב מדוכני חנויות רק כדי שיתפסו אותי, שמישהו ישים לב ויצרח עליי כי זה בכל זאת עורר מישהו להתעניין בי.

בנוסך לכך, אני גר עם  גברת רוזה והיא מטפלת בי. חשבתי שהיא אוהבת אותי בחינם ושאני חשוב לה אבל גיליתי שהיא מקבלת בשבילי כסף כל חודש. זאת האכזבה הגדולה הראשונה שחוויתי בחיי, מעיין משבר אמון ראשון ביני לבין רוזה- וזה למה שאלתי את אדון חמיל האם אפשר לחיות בלי אהבה.
אבל אז הבנתי שהיא פשוט אוהבת אותי שאני הדבר היחיד שיש לה ולהיפך.

משברים:
משבר אהבה- רוזה מקבלת כסף על לטפל במומו- משסר אמון היא לא אוהבת אותו אהבת חינם.

משבר זהות- הוא לא יודע מי הוריו. "אינני יודע מדוע נולדתי ומה בדיוק קרה".

# data[].attributes.body
שלום, שמי מוחמד אך כולם קוראים לי מומו. אני בן 6 או 7 אין לדעת כי לא שמו עלי תאריך. אני גר בפריס בבניין בקומה 6 יחד עם כמה ילדי זונות. גב' רוזה היהודייה דואגת לנו. אבל היא מאוד פגעה בי כיוון שגיליתי שהיא מקבלת המחאה עבורי חשבתי שהיא דואגת לי מחמלתה. אני לא רוצה לדבר איתה בזמן הקרוב. אני מקווה שאמא שלי תבוא לבקר למרות שהיא עוד לא ביקרה.. זה מאוד מדכא אותי, לא ידעתי שבכלל יש כזה דבר אמא עד שאחד הילדים אמר לי שאמא שלו באה לבקר. התחלתי להרגיש טוב מאז אני מחרבן בפינות הבית כדאי לשחרר את הלחץ. גברת רוזה כבר לא כמו שהייתה שלשום, שמנה יותר מכל בנאדם שהכרתי ומפחדת לחטוף התקף לב במדרגות, אני דואג לה כי למרות צורתה העגולה וההמחאה היא אוהבת ומטפלת בי;" .. ונשבעה לי שאני הדבר היקר ביותר שיש לה עלי האדמות..."

# data[].attributes.body
יש לקרוא את הפרק הראשון והשני (עמודים 9-17).

לאחר מכן עליכם ליצור פרופיל אישי (תעודת זהות)  מומו

יש להסתפק רק  במידע שמופיע בשני הפרקים הראשונים.

יש לכלול  את הפרטים הבאים בתמציתיות:

1. פרטי מידע על הדמות.

2.תכונות שניתן ללמוד על הדמות וביסוס הטיעון בדוגמאות.

3.מהם הקשיים והדברים מהם מומו מוטרד ואיך מתמודד (רק על פי שני פרקים ראשונים).

5.יש לצרף ציור / תמונה שמזכירה לכם את הדמויות כפי שהם נראים בדמיונכם.