# data[].attributes.body
Aquest recull pretén copsar el que hem viscut les dones i els homes que formem part de l’ACO a la zona Barcelona Nord. Hi trobarem el que els grups, amb els seus militants transmetem a partir de situacions concretes que hem viscut enmig del confinament. La diversitat de formats i maneres de presentar-ho ens enriqueix com a col·lectiu i també ens ajuda a descobrir els altres.

En aquest núvol hi ha les PARAULES que han representat el que hem viscut com a MORT en el confinament.

Les PARAULES que representen els elements de VIDA que hi ha hagut enmig de la pandèmia i també hem pogut viure i compartir.

# data[].attributes.body
Edmon Ribatallada, Carme Torelló, Marc Riba, Manel Morgades, Juan Luengo, Carme Rodríguez, Joan Mercader, Lluïsa Linuesa, Ignasi del Blanco, Carme Bartra.

El nostre grup Sagrera I tenia reunió el dia 15 de març.

Els nostres dubtes ens van envair, però les autoritats sanitàries ens advertien seriosament de la pandèmia que encara no sabíem que seria tant ferotge.

Per fortuna, encara que a contracor, no ens varem trobar. I la decisió va ser molt correcta ja que dies desprès un de nosaltres tenia el PCR positiu i altres havien tingut contacte amb el covid-19; per tant, ben segur que hagués estat una reunió amb perill de contagi.

La simptomatologia va poder ser superada però malauradament ens va deixar el germà d’una persona del grup que havia estat resident a la casa - asil de sant Andreu. Tot això amb el que comporta: la pèrdua d’un esser estimat i no poder fer un comiat que permeti un dol adequat.

Durant aquestes setmanes de confinament el grup s’ha enfortit amb molts missatges entre nosaltres d’estimació i encoratjament. De fet hem tingut més contacte que el que era habitual.

Hem pregat junts i ens hem enviat espurnes d’esperança i abraçades virtuals, vetllant molt els uns pels altres. Les persones no necessitem només pa per viure, necessitem estimació, cordialitat, sentir-nos comunitat.

Hem compartit lectures de l’evangeli, homilies i pregàries gairebé tots els dies que ens han ajudat a les nostres reflexions i anar vivint aquesta situació tan especial.

Hem patit quan hem vist tancar empreses i veure al capitalisme agafar les regnes d’una crisi sanitària, passant per sobre de la salut i l’OMS. Malgrat tot els criteris de salut han prevalgut davant els econòmics i ens han ensenyat que el confinament ha estat essencial per frenar l’onada de l’epidèmia.

Hem tingut coneguts i gent propera que han perdut la vida, però també altres persones que s’han curat amb un gran esforç sanitari i això ens ha fet entendre, com diu Mario Benedetti “lo frágil que significa estar vivos”.

També ens ha neguitejat el menyspreu que Espanya ha fet de les veus i opinions de les autonomies i el caire de centralitat que ha tingut el govern, desestimant les opinions i les investigacions dels epidemiòlegs catalans i altres mesures considerades per altres governs autonòmics.

Ens hem trobat encerclats en un estat d’alarma i confinament  que fins i tot els caps militars, exhibint les seves medalles, han estat autoritzats a donar missatges en una crisi sanitària.

Hem estat crítics amb la realitat socio-política, de manera constructiva per que no tot està be i no tot ens ho hem d’empassar. No totes les decisions i accions presses per les autoritats són les millors, tampoc les pitjors.

Rebre opinions de diferents punts de vista, sentir i llegir diferents veus també ajuda a comprendre i obrir els ulls a altres realitats. El cor se’ns encongeix de veure presidents o caps econòmics fent mofa de la crisi que, sobretot a la gent més senzilla els fa ajupir el cap fins a la indignitat.

Aquesta crisi, com diu Vicenç Villatoro, ens ha descobert patologies polítiques i institucionals en la relació entre poder i responsabilitat, “poder centralitzat, responsabilitat centrifugada i espolsada als altres”.

La Setmana Santa i la Pasqua que enguany hem viscut lluny de les nostres comunitats parroquials i dels grups d’ACO han estat  també viscudes d’una manera diferent sense les celebracions com les entenem habitualment. Tampoc hem pogut abraçar-nos per felicitar els nostres aniversaris, o la jubilació de la Lluïsa, però no ens hem oblidat d’aquests dies i també ens hem tingut presents.

També hem viscut un sant Jordi amb llibres i roses virtuals però hem sentit l’escalf dels nostres veïns, que no coneixíem quan ens saludàvem pel balcons per aplaudir l’esforç de tots els treballadors actius i el de la gent que estàvem complint el nostre deure de confinament. Tampoc oblidem el 1r de maig amb ERTOS i moltes economies familiars minvades i un futur molt incert per a molts treballadors.

El telèfon i els whatsapps han estat les nostres eines fins que les vIdeotrobades, amb “classes tutorials prèvies”, han fet possible que ens veiéssim per les pantalles de casa i poguéssim comunicar-nos amb mirades i paraules, la joia de seguir fent grup i seguir fent ACO.

Volem compartir amb els grups de la zona una de les nostres pregàries:

Pare nostre, ens apleguem davant vostre enmig d’una situació que se’ns fa difícil viure i assimilar. Estem confusos, atemorits i adolorits i, per què no dir-ho, una mica desesperançats.

Ens trobem enmig d’una greu crisi d’abast mundial, que afecta tothom i en molts àmbits del nostre entorn, tot i que no afecta tothom per igual, depenent, com sempre, dels mitjans que cadascú disposi.

Ens sentim confusos perquè no sabem quan s’acabarà i què o com ens trobarem quan diguin que ja ho hem superat. Ens sentim confusos perquè d’un dia per l’altre s’han trencat totes les relacions socials, de lligam i col·laboració que manteníem.

Estem atemorits perquè ens han ficat la por al cos per si ens atrapa aquest virus. Atemorits i angoixats perquè hem de viure com en un règim casernari, confinats i vigilats, tant per les forces de l’estat com pels mateixos veïns. Amb la por que s’imposi aquest tipus de societat que accepta, amb total submissió, la pèrdua dels drets fonamentals.

Estem adolorits pels milers de persones que han mort soles, sense la companyia de les persones estimades i pel dolor de les famílies que no han pogut estar al seu costat. Sentim dolor també, per totes aquelles persones que han de patir el confinament sense un mínim de dignitat. Famílies senceres recloses i amuntegades en una minúscula habitació sense poder sortir-ne per la mala relació amb les qui comparteixen pis. Per totes aquelles dones i criatures que han de malviure amb un maltractador.

Ens sentim desesperançats, sense arribar a albirar quin futur tindran els nostres fills. Ells, que havien superat la greu crisi del 2008, quan havien aixecat cap, els ha vingut a sobre aquesta nova crisi d’unes dimensions devastadores. Una gran quantitat d’empreses arruïnades, milers de llocs de treball perduts i amb uns drets i llibertats totalment minvats. Les cues per la recollida d’aliments s’han multiplicat, per part de famílies sense cap prestació. Sembla com si s’hagués volgut gestionar aquesta crisi anorreant, encara més, les possibilitats de la població senzilla perquè visqui de genolls en un nou ordre mundial.

Ja veus Senyor com ens trobem. Quan hi pensem, només amb vos trobem consol.

Perquè quan estem confusos podem descobrir que, en tu hi ha la font de la vida, i veiem la llum en la teva llum. (Salms 36:10)

Perquè quan tenim por ens dius: “On hi ha amor no hi ha por, ja que l’amor, quan és complet, treu fora la por. La por i el càstig van junts; per això el qui té por no és perfecte en l’amor.” (Joan 4:18)

Perquè quan sentim dolor sabem que el Senyor ens sostindrà en el llit de dolor, se n’ocuparà durant la malaltia. (Salms 41:4)

I quan ens sentim desesperançats, podem recordar que hem estat salvats, però només en esperança. Ara bé, veure el que s’espera no és esperança: allò que es veu, per què s’ha d’esperar? (Romans 8:24) i beneït l’home que es refia del Senyor, que posa en el Senyor la confiança. (Jeremies 17:7)

Us donem gràcies Senyor per aquesta allau de voluntaris, sobretot joves, que fan possible el repartiment de les necessitats més bàsiques a aquestes famílies i a aquestes persones grans més desemparades. Us donem gràcies també per tots aquests treballadors i professionals que han estat capaços de donar més de  l‘esperat, per apaivagar la desesperació de la gent. I finalment us donem gràcies per mostrar-nos el camí.

Doneu-nos força, Senyor, per no decaure en el servei als nostres germans i a la mateixa natura que entre tots, també amb el nostre procedir, havíem malmès greument.

Il·lumineu la nostra raó per saber treballar a favor d’aquest canvi de paradigma tan necessari per fer un món més just i ple de vida.

Amén.

# data[].attributes.body
En Josep Maria Jubany, consiliari dels grups Sagrera 2 i 3 ens ha anat enviant, al llarg d’aquest confinament, unes reflexions que rebíem cada dia per whatsapp. Com que ho hem valorat i agraït molt, us n’enviem una de les més significatives.

Sobre el sentit de la pregària pels difunts

Per a moltes persones el Covid-19 ha estat causa de molt de sofriment. Les persones que han mort víctimes del virus, els malalts ingressats durant dies als hospitals sense la companyia de cap familiar; els horaris estressants del personal sanitari, amb el perill real de quedar contaminants pel coronavirus; tots el que han perdut la feina o estan en perill de perdre-la i molt més.  El dolor i sofriment ha estat molt gran en tots els casos.

Entre tots aquests motius de patiment, ara em vull referir  a les persones  a qui se’ls  ha mort un familiar, pare, mare, avi , àvia, fill, germà... i  no han pogut acomiadar-lo en una celebració, bé sigui religiosa o civil. I en alguns casos ni tan sols han pogut estar al costat de les despulles. Fins i tot, alguns han hagut de fer tota una investigació per saber on estava dipositat o pitjor, amuntegat, el cadàver. Alguns m’heu comentat que era molt dur no poder compartir aquests moments de pena amb amics, algú ho ha expressat  així: “S’ha mort el pare i no he rebut cap abraçada, he plorat sola i he resat sense companyia”.

No és la meva intenció parlar de la necessitat de fer un bon  dol quan es mor una persona estimada. El que sí vull subratllar és la necessitat que tots hem tingut, quan ens hem trobat davant de la mort d’un ésser mot vinculat a nosaltres, de trobar-nos amb amics, familiars que amb sinceritat ens acompanyin, que ens “toquin” físicament , fent-nos un petó, una encaixada de mans, una abraçada. I també poder compartir el comiat del cos amb amics, els creients pregant  junts i tots, creients o no, trobant-nos en una celebració per poder expressar el nostre reconeixement de qui s’ha mort i la nostra estimació als seus familiars.

Quan hem donat el condol per telèfon als familiars dels que han mort durant aquests dies, hem dit molt sincerament: pregaré pel difunt. I hem pregat, i ho hem fet per diferents motius: en primer lloc, perquè  en aquests moments d’incertesa, i de preguntes  sobre el que succeeix després de la mort, pregar pels difunts és reafirmar la nostra fe en Crist Ressuscitat;  potser li  demanem al Senyor Ressuscitat que, enmig dels dubtes, ens doni esperança. Se’ns ha mort una persona estimada, enyorem la seva presència, la trobem a faltar, i ara preguem perquè  Déu la tingui en la plenitud de seu amor, perquè el difunt continuï estant present en la nostra vida, ja que per la fe creiem que viu juntament amb Déu. I així no tan sols el recordem, sinó que sabem que ens acompanya, i que un dia ens retrobarem amb ell...

Un del prefacis de la Missa de difunts expressa poèticament aquesta fe: “La mort no destrueix la vida dels qui creuen, tan sols la transforma; i quan se’ls desfà la casa de l’estada terrenal, en troben una altra d’eterna al cel”.

A més, com diu el Catecisme de l’Església Catòlica, la nostra pregària pels difunts no sols pot ajudar-los a ells, sinó que també pot fer eficaç la seva intercessió per nosaltres (CEC 958).

També li volem expressar al Bon Déu que la persona que ens ha deixat no ens era indiferent  i li expressem a Déu el nostre desig que sigui acollit en la plenitud del seu amor. La nostra pregària de cap manera vol condicionar o pressionar la voluntat de Déu, sinó que,  en encomanar-lo a Déu, fem un acte de fe en la Resurrecció i, per la comunió dels sants, ens sentim més units al difunt. L’Arquebisbe  de Tarragona, Planellas, ens ho explica: “La «comunió dels sants» és una fraternitat i una pregària universal que inclou els difunts desconeguts i també els vius mateixos. D’aquí que hem de pregar pels malalts greus o que estan sols, pels morts d’accident, de violència o víctimes innocents de terrorisme i de guerres. Hem de pregar no sols pels de casa i pels amics, sinó també pels pobres i els qui sofreixen, per una Església missionera i per la seva unitat, per les vocacions, per la pau, per una Església que proclami Jesús. Perquè la gent sigui menys freda i més oberta a l’Evangeli. Preguem per tots els qui ens acompanyen en el viatge d’aquesta vida, fins que arribem «al cel nou i la terra nova» que Déu ens ha preparat” (carta dominical, 25 d’octubre 2019).

Els cristians sempre hem pregat pel nostres difunts. El Catecisme de l’Església Catòlica ho explica  així: “L'Església d'aquí baix tingué des dels primers temps del cristianisme un perfecte coneixement d'aquesta comunió de tot el Cos místic de Jesucrist, i per això va fomentar amb una gran pietat el record dels difunts i va oferir sufragis per ells, 'convençuda que pregar pels difunts perquè els siguin perdonats el pecats és cosa santa'” (CEC 958).

La pregària per un difunt és també un signe d’agraïment per tot el que li devem o ha estat per a nosaltres la persona que ens ha deixat.  Sovint ens passa que, davant de la mort d’una persona estimada, ens sap greu no haver-li dit alguna cosa important, no haver estat més atents  amb ella, no haver aclarit algun plet, petit o gran que podíem tenir amb ell, etc. Pregant li volem oferir el millor que tenim, ja que desitgem que frueixi de la vida que ens ha obtingut per a  tots el Senyor Ressuscitat.

Quan preguem per un difunt, no podem de deixar de recordar l’escena de la resurrecció de Llàtzer. L’evangelista Joan ens mostra un Jesús molt humà, que plora davant de la mort del seu amic. I que vol estar al costat de les seves germanes, Marta i Maria,  per donar-los consol i manifestar  la seva amistat. Quan preguem per un difunt, tot confessant la fe en Crist ressuscitat, el mateix Senyor està al nostre costat, escolta les nostres pregàries, i ens consola tot dient: “Jo sóc la resurrecció i la vida. Qui creu en mi, encara que mori, viurà; i tot aquell qui viu i creu en mi, no morirà mai més. ¿Ho creus, això?” (Jn 11, 25-26).

Perquè una pregària sigui veritablement cristiana i no pagana ha de  ser totalment gratuïta, pregar és posar-se en relació amb Déu, una relació que es fonamenta en l’estimació i no en l’interès. L’amor sempre és gratuït. L’oració als ídols és aquella en què preguem i oferim sacrificis, sempre a condició d’obtenir alguna cosa.  No podem caure en el pecat de posar preu a Déu, perquè afavoreixi els nostres difunts. És cosa bona pregar pels  difunts. En  el Segon  llibre dels  Macabeus, llegim : “Pregar pels difunts  és un gest bell i noble, inspirat en el pensament de la resurrecció” ( 2M 12, 43-46). Però no és bo mercadejar amb la pregària, Déu no es deixa enlluernar per la grandiloqüència i ostentació dels nostres funerals. Tots ho sabem, que hi ha un gran negoci al voltant de la mort, les funeràries han inventat mil i una manera de fer pujar la tarifa dels enterraments. La nostra pregària no s’ha de contaminar d’aquest  mercat, i ha de ser senzilla, honesta. Per sort queda molt lluny, els més joves ni ho sabeu,  les diferents  classes d’enterrament que hi havia, segons les possibilitats econòmiques de la família.

Aquest escrit va dedicat a totes les persones que ploreu la mort d’alguna persona estimada i no l’heu pogut acomiadar en el moment de l’enterrament. No hi érem físicament, però en la pregària ens hi hem unit. El Senyor, el Bon Pastor estava al seu costat i Maria, com li demanem en l’Ave Maria, s’ha recordat d’ell a l’hora de la mort. I els hem  encomanat al Déu de Vida, i com diu el Llibre de la Saviesa, les ànimes  dels justos estan en mans de Déu, i si estan en mans de Déu, estan en bones mans.

Us proposo resar el Salm 114

# data[].attributes.body
| Marc 6,1-7 Jesús, rebutjat en el seu poble (Mt 13,53-58) 1 D'allà, Jesús se'n va anar al seu poble, i els seus deixebles el seguiren. 2 El dissabte es posà a ensenyar a la sinagoga. Molts, en sentir-lo, se n'estranyaven i deien: --D'on li ve, tot això? Què és aquesta saviesa que ha rebut? I aquests miracles obrats per les seves mans? 3 ¿No és el fuster, el fill de Maria, el germà de Jaume, de Josep, de Judes i de Simó? I les seves germanes, ¿no viuen aquí entre nosaltres? I no eren capaços d'acceptar-lo. 4 Jesús els digué: --Un profeta només és menyspreat al seu poble, entre els seus parents i a casa seva. 5 I no pogué fer allí cap miracle; tan sols va curar uns quants malalts, imposant-los les mans. 6 I el sorprenia que no tinguessin fe. Missió dels Dotze (Mt 10,1.5-15; Lc 9,1-6) Jesús recorria els pobles del voltant i hi ensenyava. 7 Llavors va cridar els Dotze i començà a enviar-los de dos en dos. Els donà poder sobre els esperits malignes 8 i els instruïa dient: --No prengueu res per al camí, fora del bastó: ni pa, ni sarró, ni cap moneda. 9 Poseu-vos les sandàlies, però no us emporteu dos vestits. 10 I els deia encara: --Quan entreu en una casa, quedeu-vos-hi fins que deixeu aquell lloc. 11 Si una població no us acull ni us escolta, sortiu-ne i espolseu-vos la pols dels peus com a acusació contra ells. 12 Ells se'n van anar i predicaven a la gent que es convertissin. 13 Treien molts dimonis i curaven molts malalts, ungint-los amb oli.

Preguntes per la reflexió personal o en grup
1ª  Quina experiència tens en tu mateix o en el teu entorn de manca de confiança, de no acceptar algú que ens pugui ser un bon mestre, un savi, un profeta? ·       Aquell que ens és proper, que és un de nosaltres, que ens ha de dir? (exemple: Oriol Mitjà, declaracions al inici de la pandèmia o el cas d’una directora de  residència d’avis, que al inici titllaven d’exagerada amb les mesures preses i que van resultar encertades). Aquell que no se’l considera expert costa més de creure-se’l, passa més pel sedàs personal. Els veiem més les febleses, igual que també ens veiem les nostres. ·       En ocasions, dins del mateix grup de RdV pots tenir la sensació de pensar que algun dels membres no te gaire a aportar. ·       A la feina, temptacions de menysvalorar la opinió d’algú per trobar-se en un estatus laboral més baix. ·       La lectura d’alguns testimonis de sense sostre, gent a la que difícilment hagués considerat com que tenien alguna cosa a ensenyar-me. ·       A la pròpia família, amb els fills, saber escoltar-los quan ja van tenint la seva pròpia opinió de les coses. ·       Amb els germans, no tenir-hi prou confiança en ocasions. ·       En ocasions el problema per aconseguir l’acceptació no és la idea transmesa sinó la manera de comunicar. És molt important ser un bon comunicador.
2ª Què ens diu de Jesús aquest text? ·       Jesús ens parla de humilitat, de esperit de servei, de perseverança, de fortalesa per continuar. Ens demana posar-nos en marxa i transmetre la Bona Noticia, l’Evangeli regenerador de les ànimes. Ell és tot el que necessitem pel viatge. ·       Els envia més enllà de la seva comunitat, del seu entorn immediat. ·       Els envia de dos en dos, en comunitat, com a grup de RdV, com a comunitat parroquial. ·       Ja avisa que no tothom acollirà el missatge i als missatgers. No tothom respon a l’anunci. ·       També ens parla de la importància de revisar allò realitzat, per tal de poder millorar (RdV). I de la necessitat de guanyar en saviesa, de la importància de la formació. ·       El sorprenia que no li fessin cas. Quan nosaltres volem comunicar una cosa i n’estem molt convençuts, ens sorprèn que no ens facin cas. ·       Jesús és fill de Déu, però és home. Als homes ens costa obrir la ment a altres coses que no siguin les que nosaltres pensem, vivim en l’ego, tenim una mirada miop i interessada. Si no ens obrim, perdem la vida. Tothom te coses a aportar, tothom en te de bo i de dolent i del dolent també se’n aprèn. ·       Malgrat la seva sorpresa de la manca de fe, no desisteix, envia els seus, confiant en que els deixebles serien capaços de continuar amb la seva missió. ·       Una cosa son les idees que volem transmetre, altra és el testimoni de vida, els deixebles ja havien descobert una altra manera de viure. Si ells també son capaços de ser testimonis amb la seva vida, el missatge te més possibilitats d’arribar als altres. És la experiència i el testimoni de vida de l’altra el que ens fa canviar.
3ª Què et diu a tu? Què et fa pensar sobre la teva vida, les teves relacions, les teves activitats, actituds...? ·       Cura de no voler anar sol en el camí. ·       Cal evitar voler imposar, sense atendre al que l’altra vol. ·       En ocasions sentim ressentiment quan l’altra no accepta el nostre missatge. Jesús ens demana que no sentim ressentiment. ·       Jesús em recorda que Ell és el meu referent, d’Ell em ve “la força”. ·       Cal perseverar. Aplicable en el tema de la mobilitat sostenible. ·       El meu testimoni de vida em donarà credibilitat. ·       Em demana sortir de la meva area de confort, no dependre de res ni de ningú.
4ª On creus es realitza el que ens narra Marc en aquest text en el teu entorn social? ·       En algunes ONGs, personal d’algunes ONGs que aconsegueixen trencar amb una visió egocentrista, veure l’altre però veure’l amb tota la seva dignitat, la seva riquesa. No sempre son prou reconegudes per la seva tasca. ·       Els professionals de l’educació , no prou escoltats. ·       Els missioners, en ocasions una veu que crida en el desert. ·       Alguns moviments socials que volen despertar consciències, però sense excloure, sense imposar, sense prepotència, pacíficament. ·       Quan l’econòmic passa per davant del social. ·       Amb els científics, sovint invisibilitzats. En situacions com l’actual se’ls ha posat a primera fila. La ciència es desenvolupa molt , fa grans avanços i pot ser una gran ajuda, pel bé de la humanitat.

# data[].attributes.body
Ja feia dies que el Vicente no es trobava bé. Tenia una mica de tos, febre que pujava i baixava, es trobava fatigat... A la vegada, en els mitjans de comunicació les notícies sobre el coronavirus anaven agafant forma a una velocitat alarmant, i al final va ser inevitable anar lligant caps. De tota manera, ningú podia en aquell moment pensar que passaria el que va passar: el dia que va anar a urgències al CAP de Casernes el van tornar cap a casa dient que era gastroenteritis, però la segona visita a Casernes uns dies més tard va acabar amb un inesperat ingrés a Vall d’Hebron. L’últim missatge que ens va enviar el Vicente ens deia que estava ingressat, amb la malaltia confirmada, i a partir d’aquí tota la informació es va canalitzar mitjançant la família, que ens donava notícies cada dia, però inquietants i poc optimistes. Fins aquell moment, l’atenció del grup estava posada en les vides de cada família, amb especial atenció a l’Ana, que com a infermera de Can Ruti ens anava explicant la seva vivència personal. Però des de llavors l’estat de salut del Vicente es va convertir en el nostre lligam comú: l’informe diari que ens feia estar units i pendents del què passava a l’hospital. I llavors aquelles setmanes infernals en què al confinament propi de cadascú, de cada casa, s’hi va sumar la incertesa de saber què passaria amb el nostre consiliari. Només es pot escriure, no descriure, el sentiment col·lectiu del grup quan a la pantalla del WhatsApp, setmanes més tard, va aparèixer un missatge inintel·ligible del Vicente. No calia saber res més: havia tornat. I ara, en fer aquest resum del confinament d’aquest grup, després d’haver parlat amb ell uns quants cops i veure’l a casa seva, tot sembla llunyà i difús. Però tots tenim la certesa absoluta de la realitat més palpable i viscuda al nostre interior. El temps ens ajudarà a valorar les coses en la justa mesura. Ara mateix, però, tan sols toca donar gràcies per haver sortit del confinament i ser-hi tots un altre cop.

# data[].attributes.body
Con a grup hem compartit quins elements de mort i de resurrecció hem viscut cadascú durant el confinament. A continuació mostrem 3 testimonis.

Sheila

Si m’haguessin dit 3 mesos enrere que viuria una situació com la actual, no m’ho hagués cregut. I tot i que els primers dies només feia que agrair que tots estàvem bé i el temps que tenia per la meva filla de 12 mesos, que començava a caminar i estava molt divertida, el pas de les setmanes, el fet de no sortir al carrer, i els nervis del teletreball em començava a “pesar” a les esquenes. Tenia molta més feina i els caps de setmana no minvava.  La poca activitat física de la petita, feia que cada vegada dormis pitjor, i això implicava més cansament acumulat a l’estrés de la feina. Però escoltant les noticies i sentint als companys de feina que treballaven a primera línia a les llars d’avis, m’ajudava a agafar forces per facilitar en tot lo que pogués la seva feina. Els seus agraïments, cap al meu esforç, compensava la impotència que en algun moment vaig arribar a sentir, fent la meva feina des de la seguretat del meu menjador, tot i que fos de matinada. Mentre, la meva petita continuava creixent, i m’esforçava en canviar hàbits de menjar, pensant i preparant jocs per estimular-la, e inclús aprofitant per fer canvi d’habitació, molts dies iguals entre quatre parets que intentaves que fossin diferents per ella. Per altra banda els nostres pares també han rebut la seva part dolorosa, els “volíem” lluny per por a contagiar-los, però a la vegada “a prop” perquè no es perdessin una etapa meravellosa de grans descobertes amb la seva neta, això implicava fer vídeos i/o fotos del dia a dia. Si que recordaré un dels grans moments del dia com era sortir a aplaudir al balcó a les vuit del vespre, em conegut a veïns que mai havíem parlat, i la petita va arribar a associar balcó amb aplaudiments independentment de l’hora del dia que hi sortíssim.

Ara la situació es molt diferent els avis estan cada vegada més aprop de la petita, la feina comença a ser com era fins abans del confinament, i el fet de retrobar-nos amb amics al parc i veure que la teva filla no para de riure, i es feliç, fa que tot l’esforç que has fet aquests mesos et reconfortin. Amb la parella també hem tingut moments de tots colors i si realment superem aquests dies i els que queden per arribar a una certa normalitat, podrem amb tot. Cert es que una reestructuració de tasques i prioritats sempre venen bé, tot i que siguin forçats per una pandèmia i un confinament.

Cristina

Primerament, les dues primeres setmanes vaig sentir impotència, ràbia, incredulitat, indignació, .... suposo que vaig passar per aquelles fases que deien del confinament. Després vaig sentir frustració de no poder fer res més que quedar-nos a casa. He vist històries i famílies trencades, i he arribat a pensar que això cada cop aniria a pitjor. A vegades no veia la llum al final del túnel. Poc a poc la situació s'ha anat normalitzant, i hem après a viure amb mascaretes, confinament, pèrdua de plans més enllà de dos setmanes, incertesa, neteja de mans, pèrdua del contacte familiar i humà,

Silvia i Carlos

De bon principi no vam pensar en res. Només en “sobreviure”, organitzant la família per a poder atendre als nostres fills de la millor forma i per poder complir amb la feina de la millor forma. El desconeixement ens neguitejava, i veure el patiment a les noticies ens generava molta ansietat. Poc a poc ens vam anar organitzant, mantenint videoconferències amb la família i amics, buscant unes rutines i assumint que el que ens tocava viure era aquesta situació, i que havíem de gaudir.

Signes de mort hem viscut molts; la falta de temps, el cansament, la angoixa, el patiment, la incertesa, ... i un que anava creixent cada dia més, i es que no gaudíem del temps, només pensàvem en que arribés l’endemà, fent valer aquella expressió que no ens agrada de “qui dia passa, any empeny”.  Assumir la situació ens ha ajudat a descobrir en els moment de mort que calia superar les pors en família, que el gaudir amb els fills tant de temps, sense “res” a fer, era una oportunitat i que així la volíem viure. Sovint els infants ens han ajudat molt més del que esperàvem, ells si que han viscut cada moment amb intensitat, adaptant-se al que ens tocava viure.

Com a grup hem compartit com aquesta situació ens ha fet créixer com a cristians. Tota aquesta situació ens ha fet mes forts, som més curosos amb el que ens envolta i respectem molt més el nostre entorn i la gent mes vulnerable. Hem fiançat l’estima de la família i el sentiment de pertinença a comunitat. Hem vist el què ens importa realment i que el que necessitem i el que no. Hem redescobert el missatge de Jesús que ens diu que som bons i de que això no ens hem d’oblidar. Hem crescut valorant les actituds dels nostres fills, de les nostres famílies, dels companys de feina, dels amics. Tot això, ens ha tocat el cor i ens ha fet descobrir que l’amor es present i que cal viure cada dia, cada moment, per a fer créixer l’amor.

# data[].attributes.body
A partir de fets concrets del nostre voltant, de la família, amics i alumnat compartim aquestes reflexions en el grup:
L’impacte provocat per la pandèmia del coronavirus està afectant globalment a tota la població en diferents graus i intensitat. És com una por líquida, amb llenguatge de Zygmunt Bauman, que es cola per totes les esquerdes, s’estén per tot arreu i afecta les esferes del nostre entorn: perdre la salut, la feina, la convivència, la llibertat de sortir... Aquest virus desconegut ens produeix neguit i angoixa, i ens fa viure en la incertesa.
Però la por, com a emoció que és, també té la seva funció, i és important sentir-la. Quan no et deixes sentir la por, no actues en conseqüència. Actues per actuar, com una màquina obsoleta. La por t'apropa a la realitat, i la fe, per altre banda, t'ajuda a sostenir-la. Així ha estat a l’hospital, les infermeres junt amb la resta de tot el personal sanitari hem viscut per un temps orfes de tota seguretat. Orfes per aquesta incertesa que parlem, que ha estat inherent a la convivència amb aquest virus.
Des del món laboral sanitari, i en concret, des d’un hospital reconvertit com tots, amb un personal sanitari convertits per força en figures heroiques a les quals temps enrere (igual que serà d’aquí un temps futur) se'ns ha estat menyspreant amb una gestió del finançament sempre per arribar a mínims. Des d’aquest mateix hospital, vaig acabar fent-me un grup de whatsapp amb les filles d’una de les pacients del sociosanitari, una total desconeguda per mi. Amb el meu mòbil personal. Mai hagués compartit les meves dades personals. Jo tenia la sort de poder estar a prop d’aquella dona, i a l’hospital encara no ens havíem pogut organitzar per fer ús de les tablets, estàvem encara organitzant el personal disponible per fer les famoses videotrucades... era un d’aquells dies tan incerts.

Encara tinc aquest grup de whatsapp, ni les filles ni jo l’hem pogut tancar. La mare d’elles ja no hi és fa temps, i jo encara comparteixo el dol d’alguna manera, sense parlar, sense fer ús d’aquell grup que només es va fer servir per un comiat.
Aquesta por també condiciona el nostre actuar en el present i posa incertesa en el futur: els pares, professorat i alumnat ens preguntem: ¿l’escola quan podrà obrirà les seves portes, com serà el curs 2020-2021...? De moment tot és un interrogant. Podrem acomiadar als nostres grans aviat? Com quedarà la situació laboral de tanta gent?
Per les converses que hem tingut aquests dies percebem una mena de cansament i de frustració per part de l'alumnat i també del professorat. Com a treballadors i treballadores, obrers i obreres, ens veiem més ofegats que mai: reunions caps de setmana, incompatibilitat de la situació familiar amb la laboral, recursos tecnològics que no arriben igual ni són d'igual accés per a tothom...
L’escola ha sigut apartada davant d’altres prioritats, sense pensar en les futures conseqüències d’aquesta generació d’aprenents. Per primera vegada es qüestiona les ràtios per classe, de que l’aprenentatge online no és escola, i de com d’important és la tasca tutorial en l’acompanyament emocional. Tots estem fent esforços, però les retallades han creat una situació d’ofec mantingut per molts anys i que ara en el confinament, amb aquesta aturada, tornen a visibilitzar-se i agreujar-se.
Sento que durant aquest confinament la tasca més important que he fet ha sigut la de tutora. Tot l’alumnat no té les mateixes condicions a casa per responsabilitzar-se de les tasques o seguir els horaris, a més el fet de preguntar a les pròpies famílies per com han estat a nivell de salut i laboral. Els pares de la Paula em comenten que els dos treballen a Nissan i que estan a punt de perdre la feina, el pare de la Sara no sap com s’ho farà en el restaurant per tirar-lo endavant i la família de la Sònia s’organitza davant de la depressió i la malaltia mental del germà gran.
Davant la pandèmia constatem la feblesa i la grandiositat del ser humà. Sí, la por s’explica per la nostra vulnerabilitat davant un virus desconegut que provoca estralls i perquè ens fem conscients d’aquesta realitat i de les conseqüències. També hem vist la resposta solidària de persones que han arriscat la seva vida per salvar unes altres, el treball dels investigadors, l’organització social per ajudar-nos, per compartir aliments.
Sentim que els cristians i cristianes estem cridats a ser i a donar el millor de nosaltres mateixos per als altres, a una estimació sense límits a l’estil de Jesús. Quan el mirem, veiem un horitzó que mai no arribarem a aconseguir, però ens ensenya a desprendre’ns del que és superficial i a valorar el que és fonamental... La font de la pau interior és ser acceptat i estimat tal com soc, per la bondat de Déu, aquí i en la vida eterna. Aquesta fe i esperança ens allibera del desànim i ens ajuda a assumir i integrar el que estem vivint.
Com a cristianes obreres també sentim la por de tanta gent que ha vist trontollar la seva feina, els seus drets i la precarietat per quedar-se sense ella, per la situació d'autònom o d'autònoma... Sentim que la missió de Cardijn segueix sent vigent després de tants anys. Ell ens recorda que un jove treballador val més que tot l'or del món, que cadascun té una missió sagrada.
Acabem amb aquesta pregària que moltes persones l’han fet seva:
Senyor, dóna’ns coratge per canviar les coses que hem de canviar,
serenitat per acceptar les que no podem canviar i
criteri per distingir les unes de les altres.
(Karl Paul Reinhold Niebuhr)

Grup Cohèlet 4.12: Anna Checa, Alba Ribas, Carme Jarque, Irene Peso, Xavi Zamarra, Adilson Tolentino i Eulàlia Ribot.