# data[].attributes.body
LA FINESTRA QUE VEIG... UN DIA MÉS!

Al llit al despertar-me,

Obro els ulls i la veig blanca i neta,

Connecto amb el món a l’aixecar-me

i la realitat es veu per la finestra.

La seva sensació

és una pura relaxació

i ara fora de la festa

que hem d’obrir la finestra

Ara finestra em costa obrir-te,

perquè hi ha el COVID-19 al poble,

i per el teu rostre podria venir-me,

infectar-me i deixar-me sense forces.

El futur encara és gris i incert,

no sabem què passarà,

però no caiem en el que no és cert,

perquè aquesta la lluita es guanyarà.

# data[].attributes.body
EL MAR

Sempre pujo al terrat

On em poso a mirar el mar

Penso en poder-me banyar

Però no puc ja que estic confinat

Em sento atrapat

Ja que de casa no hi podem passar

Quan em poso a fer esport

Salto i veig el port

Ho veig tot molt buit

On no sento ni un crit

Quan torni a sortir

Podré tornar a fer el meu circuit

Patinar pel passeig

On m’ho passo molt bé

Anar amb bicicleta per la muntanya

I jugar a pales a la platja

Itram

# data[].attributes.body
Des de la meva finestra

Cada dia quan m’aixeco

observo les finestres, terrasses

i balcons del meu voltant

i penso amb les persones que hi viuen dins.

Imagino què deuen estar sentint

i com ho deuen estar vivint

aleshores em venen sentiments

molt variats i diferents.

Tristesa, por, enyorança, impotència...

i molt més que no sé descriure

però alhora vull creure que pensen com jo

que tot anirà bé.

# data[].attributes.body
Un mar immens

Et miro i em fas por

Et miro i et veig infinit

Et miro i penso, si que sóc petit

Ets la força del dia a dia

Ets la força de la vida.

Tu em fas riure, em fas plorar

quantes coses em fas sentir

la teva olor, és especial.

Ets futur per la vida

Una vida sense tu,

és com un dia sense sol

no hi ha força més immensa

# data[].attributes.body
Els meus somnis

L’herba verda l’aigua blava

En el meu somnis l’aigua tocava

Uns veïns tinc davant

Alguns dies els vaig saludant

Unes  palmeres  altes  i grans

Les  vull tocar amb la mans

Un sol radiant fa brillar l’aigua

Quines ganes de tirar-me

El parc està buit

A casa estan els veïns

L’herba verda l’aigua blava

En el meus somnis l’aigua tocava

# data[].attributes.body
~ ROQUETES ~

Cada dia amb colors diferents,

fas que tots es posin contents.

Aquests moments si que són bons,

i sobretot amb el mar de fons.

Sempre que et veig,

estas una mica lleig,

i amb núvols o pluja,

la meva autoestima puja.

Ara estem tots tancats,

però a tu el Coronavirus t’ha agradat,

i encara que estem agobiats,

tu ens portes molta felicitat.

Blau Cel

# data[].attributes.body
Contes del cel

Petita finestra

Porta de llum

Retrat de pluja

Telescopi de lluny

El llibre de l’univers

Que m’explica contes

Quan estic intranquil·la

Quan no puc dormir

Sempre és allà

Inclús en temps de por

Sé que em vigilarà

Quan el temps no sigui bo

Petita finestra

Raig d’escalfor

Em passaria hores i hores

Mirant el teu horitzó

# data[].attributes.body
UNS DIES PECULIARS

Aquest és el meu paisatge,

cada dia el mateix,

però pitjor és el del metge,

i cada dia hi acudeix.

Aclaparada  estic,

però res puc fer,

aquí ho escric,

pero a la realitat no ho podré desfer

Espero amb il·lusió que aviat acabi,

un mes més diuen,

els policies tot ho bloquegen

però quan tot acabi el primer serà veure l’avi.

# data[].attributes.body
''Vull que tot s’acabi''

Persona que vol sortir,

que està cansada ja d’estar tancada.

Volem tornar a respirar,

l’aire que ens fa viure.

Em sento tan plena per dins, però buida per fora.

Amb esperança que sortirem al carrer,

i ens omplirem de plaer.

Vull que tot s’acabi,

vull lluitar per veure els meus avis.

Ara mateix el món millora,

però no la gent que és a fora.

Ajudem-nos a lluitar,

perquè ningú més ho farà .

# data[].attributes.body
EL MÓN

Món, et saludo des de l’habitació.

Com una flor, esperant el seu destí,

Encara no ha arribat el temps de sortir.

Per això només miraré l’horitzó.

Veig com canvies mentre el temps va passant,

Sento el vent, la pluja i els petits ocells.

Veig els edificis que ja s’han fet vells.

I seguiré mirant, mentre vaig pensant.

Recordo feliç l’enrenou dels carrers,

Com el sol feia els edificis brillar.

Tots els petits detalls i petits plaers.

Ara contemplaré la gran bellesa,

I la teva extravagància des d’aquí.

Esperant el dia que pugui sortir.

# data[].attributes.body
El pas del temps

A la meva finestra el que veig,
meitat terra i meitat cel.
Em fa sentir bastant protegida,
alhora de fer aquesta rima.

El covid ens ha tancat bastant,
però nosaltres el matarem aviat.
Guerra per l’últim rotllo de paper,
i no ens preocupa quedar-nos sense diners.

En un futur no tan allunyat,
la humanitat haurà cambiat.
No tant com a la Xina
però amb més llibertat.

# data[].attributes.body
EL PAS DELS DIES

Porto dues setmanes confinada,
i em passo el dia al sofà escarxofada.
Això comença a ser un avorriment,
la diversió no està gaire present.

A fora la primavera ja ha arribat,
però jo no me’n he adonat.
En els moments en que veig el sol,
tota preocupació es dissol.

De sobte tots ens hem tornat més nets,
ara trobem brutícia per tots els indrets.
Ens passem el dia rentant-nos les mans,
això si que és cosa només d’humans.

A les vuit tots sortim a aplaudir,
i ningú no es pot abstenir.
Amb força i solidaritat,
superarem tota adversitat.

# data[].attributes.body
EL MEU FINESTRAL

Des del meu finestral,

no veig res en especial.

Només edificis alts,

al carrer d’Isaac Peral.

De dia faig coses molt normals

i en la tele canvio canals.

Solitud, tristor en general

perdent el temps en coses banals.

Després del virus i tants malalts,

saturats acaben els hospitals.

Esperant que això arribi al final

passi el que passi tindré el finestral.

# data[].attributes.body
Mirant

Des de la meva finestra, alta, pintada de mar rere el balcó,

passen hores i persones i mascotes per la placeta,

creuen comandes, compres i mascaretes,

i dins l’autobús que roda, sempre buit, hi haurà un conductor?

Com n’estan de buits la plaça, el parc i els arbres;

com n’estan de buides les onades, el port i el mar.

Quina pena estar tancada, envoltada de deures,

fent massa feina mentre veig els dies passar.

Quan tot s’acabi no hauré d’obrir-te per poder parlar

amb un passavolant amb mascareta i guants.

Quan tot s’acabi, tant de bo la finestra es tanqui

i tots puguem parlar amb llavis i mans.

# data[].attributes.body
LA MÚSICA DEL CARRER

Quan trec el cap per la finestra

Escolto el cant dels ocells

És com una bella orquestra

Que m’omple el cap de flors i clavells

Si fa un dia de pluja

Aprofito per llegir

I miro com l’aigua mulla

Les teulades dels veïns

Les finestres s’obren

Quan surt el sol de l’estiu

I les cantarelles sonen

Quan els ocells tornen a sortir

# data[].attributes.body
DES DE DINS

Soledat,

esperem que transitòria

desitgem

la llibertat

Calma tensa,

dies diferents,

desconeixença immensa

que hem de viure en aquests temps

Esperança, alegria

tornarem a ser forts!

Tots junts

guanyarem a la malaltia

# data[].attributes.body
Quan miro les vistes pel matí

Espero veure un arc de Sant Martí

El paisatge que veig em decepciona

La vista que veig em desanima

Voldria admirar camps florits

Escoltar el cant dels ocells

Veure el blau cel

I els núvols que hi ha en ell

Ansio el dia en que pugui sortir

Lliurar-me d’aquesta ansietat

I poder fer la vida

Que solia fer abans.

Lydia Bordonaba

# data[].attributes.body
GRÀCIES COVID-19

Des de la finestra es veuen els carrers buits,

Ningú surt per evitar que entri el COVID,

sembla que estiguem constipats

i a tots ens fa por sortir.

M'estic tornant boja,

I això que ara no toca.

M'estic estressant

I espero que estigui acabant.

Com puc explicar aquesta sensació,

un virus ha infectat  tot el món,

i no puc sortir de la meva habitació,

al final ens tirarem per un pont.

# data[].attributes.body
QUIN DESASTRE

Cada dia el jardí i el mateix paisatge,

La gent a casa sense fer cap viatge,

ningú es veu si mires per la finestra,

I escoltes una silenciosa orquestra.

Tot està com si això fos temps de guerra

Els supers són arrasats i això m’altera

Estic molt avorrida a casa meva

I veig com el nombre de dies s’eleva.

Els polítics no saben com reaccionar

I aquesta situació comença a cansar,

Al final es gastaran les mascaretes

I ens n’anirem tots a fer punyetes.