# data[].attributes.body
Aquests dies, que sembla que les cases adquireixen un nou sentit per a tots nosaltres i esdevenen un espai nou ple de reptes, voldria compartir amb vosaltres poemes que parlen de "cases", llocs de refugi, on trobar-nos nosaltres mateixos i els altres. Els podeu comentar i enviar-ne si en trobeu algun que us agradi. Entre tots podem fer una antologia curiosa que ens ajudi a passar l'estona. Benvinguts!

# data[].attributes.body
Miro la casa.
El temps ha forjat l'aire
del nostre somni.
Ara vivim feliços
a l'horitzó dels núvols.
Josep-Ramon Bach (1946-2020) In memoriam

# data[].attributes.body
La ventana, entreabierta,
y una ligera brisa
que llega hasta tus sienes
como si fuese éste
su último destino.
Qué paz, la de sentirte
estar aquí, no estando.
José Corredor-Matheos (1929)

# data[].attributes.body
Ya poseemos

casi todo
lo que nos iba
a hacer felices.
Puede decirse
que lo hemos
conseguido.
Ya está.
Ahora solo
nos queda
comprobar
hasta qué punto
fuimos sinceros
con nosotros
mismos.

Karmelo C. Iribarren (1959)

# data[].attributes.body
Dies de brúixoles desorientades.
Al nord dels pensaments, nosaltres.
Pols magnètics,
allà on tornar quan es fa de nit.
Recer, sopluig.
Home. Casa.
Anna Garcia Garay (1972)

# data[].attributes.body
Nada tengo para ofrecerte. Ninguna riqueza

que darte. Ni la cabra de oro donde duerme el sueño

de los siglos, ni la frágil flor y ardiente del olivo,

ni armaduras y antiguos guerreros, su gloria o fortuna,

nada tengo. Sólo esta casa, los silencios, las dudas,

el sabor cercano de los días felices te ofrezco.

Que para ti sea mi estación más cálida, la fruta más pura

de los besos, y en ti sea fuente y río y renovada promesa

mi deseo. Que los años que vienen traigan tardes

muy largas y entre el sol como ahora por la ventana abierta

rescatando para nosotros, del tiempo,

el amor y la dicha.
Berta Piñán (1974)

# data[].attributes.body
NIT DAVANT LA LLAR

Absort enfront de la llar.
Tènue claror de flames.
La mirada en la dansa perduda.
Contorsions impensables, inimaginades.

Pensaments i imatges que retornen.
De cop i volta altres que irrompen
com una llengua de foc que ve i va.
Sóc aquí i sóc jo de veritat?

Un tronc afegeixo a la ígnia pira.
Lentament l’encerclen les flames.
Mentre al dors un calfred em recorre,
un nou escalf percebo a la cara.

Portar-me em deixo per la melangia.
O és tal vegada hipnosi autoimposada?
Posseït de soledat, ma companyia,
enyoro un cos on, plàcid, emparar-me

Vull paraules amoroses voleiant en l'aire.
Carícies rebudes i per mi regalades.
Besos als llavis, besos a la galta.
Una mà amb la meva entrellaçada.

Jordi Abellan Deu

# data[].attributes.body
ELS GERANIS

Aviat serà fosc.
Semblen més lentes
les hores, i, en silenci,
faig altre cop el vell recorregut
de mi a mi mateix.

Què poc espai
necessitem per viure i per comprendre !
Ara tot és senzill,
i en l’aire de cristall dringuen els mots
i el seu ressò em fascina.

Per pensar-te
no tanco els ulls, contemplo la bellesa
harmoniosa i dolça dels geranis.

Miquel Martí i Pol (1929-2003)

# data[].attributes.body
El record de l'empedrat d'un carrer massa antic
t'ha tornat a mi
en les nits cobejades d'amors prohibits.
La casa dels dies on inventàvem paraules
per bastir el poema segueix intacta,
plena de tot i en silenci
com si el temps l'amagués de nosaltres.
A l'altra banda de la paret
n'hi ha una altra mig esquerdada
que dilueix tots els confins
i un porticó mal tancat, com deixat a posta,
que de sobte reclama vida.
La vida lliscant que hauria pogut ser i ja no és.

Raimond Aguiló (1950)

# data[].attributes.body
LA SIESTA

La casa enjalbegada se alza, sola,
en medio de las tierras
de la heredad, y airosa se recorta
su blancura tan neta
contra el azul del cielo.
Son ahora,
tal vez, las tres y media.
No se mueve esta tarde ni una hoja;
hace un calor de prueba.
Luz a espuertas de agosto.
Aquí, en la sombra
de la acacia, te dejas
caer sobre una hamaca: te desplomas,
desmadejado, en ella,
muy dispuesto a tumbarte a la bartola
un buen rato.
La siesta
pasa despacio. Están todas las cosas
ensimismadas, quietas,
a merced de este sol, de est ardorosa
calma del mundo.
Intentas
leer, pero no hay modo, y abandonas
al punto el libro. Piensas
no sé en qué. Fumas. Sudas. Unas moscas
pegajosas se empeñan
en incordiarte. Cantan como locas
las cigarras. Contemplas
ensoñiscado, el campo: aquellas lomas
con encinas, la era,
la viña, los aljibes...
Luego, entornas
los ojos, y te quedas
dormido en un momento.
La memoria
guardará todas estas
horas de oro fugaz, sencillas horas
tuyas de adolescencia.
Algún día dirás tales historias,
tan lejanas, tan viejas.
Y escribirás con mano melancólica
este mismo poema.

Eloy Sanchez Rosillo (1948)

# data[].attributes.body
Desteulada

Les teules de La Barraca
s’han enfonsat
i no existeixen els miracles.
Ara no s’hi escolten veus
i les pedres no recorden
on van quedar els somnis vells
de tants hiverns sota zero.
On pesen aquells records
de l’àvia cosint a l’era?
La porta encara té clau,
de ferro de Cal Tomàs,
i és calent de besos bells
i de les mans del padrí.
L’hem desada en un bagul
a les golfes de la casa,
però als joves no els importa
i tant els fa si les teules
esborren de cop la raça.

Rosa M. Arrazola (1969)

# data[].attributes.body
Casa-silenci
Cambres amb llum d'un captard d'octubre, i un balancí a mig camí de
gronxejar el silenci. Passadissos enllà, les catifes s'empassen la fressa de les sabates noves. En obrir la porta de qualsevol estança, et semblarà sentir el xiuxiueig del vent que et vol dir el secret de les clarors de tarda.
Quan temptis el joc de recordar-la, la casa-silenci, ni t'ho creuràs, que hi
has estat un dia, i ni tan sols sabràs dir-ne, el color de les parets, o si hi
havia algun moble. Només el balancí gronxejant el silenci.

Montserrat Llorens

# data[].attributes.body
CASAS ANTIGUAS

Por eso te he llamado.
Qué sensación extraña
la de de esta casa que fue mía,
con sus cuatro ventanas y su número
vigilando el portal.
Ahora se aleja como un barco
por la ciudad antigua.
El azar callejero
pudo haberme traído hasta mi infancia,
sin ascensor, cuarto derecha,
de niño primogénito
que persigue la luz en los tejados,
y no sabe perder,
y se mancha con tinta de bolígrafo.
Pudo haberme traído
al estudio del joven profesor
con horario nocturno
y manchas de utopía,
felino independiente del octavo,
que regresa muy tarde
con las uñas del alba.

Luis García Montero (1958)

# data[].attributes.body
HIVERN

Quan la lluna udola, desconsolada,
i a fora fa fred i és massa fosc
per sortir a veure com passa la gent,
tots dos sabem que ens trobarem
donant-nos la mà al menjador de casa.
El foc encès i el sopar a taula,
les ferides arrapades a l'ànima
escolant-se, degotant lentament,
mentre tu i jo ens mirem als ulls
i ens empassem el tràngol salvatge
de saber-nos massa a la intempèrie.
Els hiverns tenen color de mandarina
i els teus ulls dolços acompanyen
l'espera de temps millors.

Carles Cervelló (1966)

# data[].attributes.body
NIU

Tornaràs a casa
a trobar la nit d'amor
que deixaràs embastada,
amb fil de suor i saliva,
als meus llençols.
Em trobaràs, encara niu,
adormida sobre la petjada
del desig.
El silenci ha tancat els ulls
i em permet escoltar la teva veu.

Marta Pérez i Sierra (1957)

# data[].attributes.body
Todo está en este cuarto, y me acompaña:
las jornadas tranquilas junto al mar,
la luz que vi y que he sido algún instante,
la roca que frecuento, el abandono
en que caigo después de las comidas
tras fatigar el centro de mi cuerpo
con un golpe de sal, el balneario
sin cristales, las villas del paseo
que un nuevo otoño ha despoblado,
la tormenta y los gritos de las aves,
un ajetreo sordo que me envuelve
cuando todo transcurre en la inminencia
de una ignorancia última que es
conocimiento último y sencillo:
esta dicha modesta de saberme
aquí, ahora, yo. No hay más. Acepto.

Vicente Gallego (1963)

# data[].attributes.body
DOMUS AUREA

Es la casa perfecta
donde ni un solo pétalo intenta aventurarse
más allá del jarrón y la luz no pretende
abrir un abanico en los espejos,
y el aire no consigue arrancarle palomas
a los libros, ni arrasarle el dosel
al tul de las cortinas, ni estremecer vidrieras.
Un decreto invisible afana su gamuza
sobre las porcelanas, mantiene intacto el brillo
de las cuberterías y pulidos los pomos,
los caireles; vigila el territorio
de cada bibelot, la exacta inclinación
de cada lámpara, la desnudez del mármol
de los aparadores
y garantiza
el orden y la muerte.
Es la casa perfecta
y mi amor vendaval es aguacero, alondra
que no encuentra lugar donde quedarse.

Ana Rosetti (1950)

# data[].attributes.body
Avui, vint-i-u de desembre,
he sortit al balcó:
sota una pluja que ja amainava
he vist els testos, les olles, els pots
de conserva plantats d'atzavares,
de cintes, begònies, geranis i cactus,
de cabellera de la reina
i d'alegria de la casa.
I el gessamí, que si se'm mor, no se'm mor.
Feia molts dies que no sortia al balcó
corrent darrere d'amors i d'altres coses...

Maria-Mercè Marçal (1952-1998)

# data[].attributes.body
NOVEMBRE

Les buguenvíl·lees damunt el mur blanc
em desvetllen records de color malva
en la quietud d'aquest novembre plàcid.
Tot és llunyà i molt proper alhora:
tu rera els vidres d'aquest balcó clos,
per on fitaves, molt estoicament,
bocins d'eternitat.
Ara ets enllà de tota melangia.
Cada tardor em sento més a prop
d'un àmbit molt petit
que amb tu compartiré.

Quima Jaume (1934-1993)

# data[].attributes.body
Ahora no estoy en casa.
En casa, lejos de aquí,
todas las cosas estarán en su sitio,
menos yo.
Y yo, que no estoy en casa,
absuelto del delito de olvidarme
de lo que fui, de dónde estuve un día,
veo cosas que me rodeaban,
que te están rodeando.
Son poco más o menos las mismas cosas
que me rodean aquí:
muebles, libros, periódicos,
jarrones y retratos,
paredes salpicadas por los haces
de luz artificial que en su abandono
han cobrado un aire de familiaridad,
un parentesco extraño por haber estado
más de una noche aquí, frente a mis ojos,
o ahí donde tú estás, donde yo estuve.

José María Micó (1961)

# data[].attributes.body
Todas las casas son ojos
que resplandecen y acechan.
Todas las casas son bocas
que escupen, muerden y besan.
Todas las casas son brazos
que se empujan y se estrechan.
De todas las casas salen
soplos de sombre y de selva.
En todas hay un clamor
de sangres insatisfechas.
Y a un grito todas se aplacan,
y se fecundan, y esperan.

Miguel Hernández (1910-1942)

# data[].attributes.body
PAUSA

T'imagino a la taula entre els teus llibres
i la pluja al jardí mullant-ho tot.
Només el tecleig ritmat de la màquina
i la llum que se'n va tènuement.
Després t'alces, trafegues, la cuina
està en repòs, els plats nets, cap per'vall.
Quan vas d'un lloc a l'altre s'il·lumina
cada objecte. Ben igual quan anem
amb espelmes. Després tornes, la feina
l'acabaràs demà, mires un llibre.
Acaricies lentament les pàgines
mentre degota, al captard, la prunera.

Narcís Comadira (1942)

# data[].attributes.body
Je n'ai pas oublié, voisine de la ville,
Notre blanche maison, petite mais tranquille ;
Sa Pomone de plâtre et sa vieille Vénus
Dans un bosquet chétif cachant leurs membres nus,
Et le soleil, le soir, ruisselant et superbe,
Qui, derrière la vitre où se brisait sa gerbe,
Semblait, grand oeil ouvert dans le ciel curieux,
Contempler nos dîners longs et silencieux,
Répandant largement ses beaux reflets de cierge
Sur la nappe frugale et les rideaux de serge.

Charles Baudelaire (1821-1867)

# data[].attributes.body
Sol a la casa,
dotze parets m'enclouen
en el seu ventre
congriador de sabes.
Imaginant,
reneixo.

Miquel Desclot (1952)

# data[].attributes.body
Llegir fins tard. Que surin sorolls lleus a la cambra
i els límits de la llum escampin la certesa.
Ciutat serà boira de blaus irregulars
i els llibres un incendi. Quan vinguin les ventades,
marxar per rutes d'aus cercant l'escalf. Reprendre
costums indiferents enmig d'un blau més càlid:
llegir fins tard; que vinguin de plaça sorolls dòcils
i arreli la certesa a casa, sota els porxos.

Vicenç Villatoro (1957)

# data[].attributes.body
CASAS DE AZUAGA
La vida es una calle que me lleva
esta tarde de octubre hacia mí mismo.
A los lados veo casas asombrosas
que muestran un pasado que no existe.
¿Cómo puedo sentir nostalgia ahora
de una existencia que de pronto invento?
Si nunca he estado aquí, ¿cómo es posible
que me parezca que lo estuve siempre?
Veo sus puertas altas, clausuradas;
fachadas donde el blanco prevalece.
Alcanzan dos alturas. Sus balcones
son ciegos miradores con persianas.
Casas grandes, como ésas de Sicilia,
que son, en cualquier caso, del verano.
Mansiones luminosas en sí mismas
que emiten una luz que irradia ardiente.
Miro a lo alto. Sobre sus azoteas
se observa el cielo imenso del estío.
Un cielo cereal, de tierra extensa.
O almagre, como el tono de estos campos.
Casas donde los patios se adivinan
como espacios de sombra y de sosiego.
Con estancias vacías invadidas de polvo
y salones cerrados donde el sol no se adentra.
Casas de voces lentas, de susurros
que temen desprenderse del silencio.
Casas del diecinueve, sin alardes;
señoriales sin más por su belleza.
Inventas interiores en penumbra
y las conversaciones que allí duermen.
Son vestigios de un tiempo que ya es póstumo.
Restos ya de una edad que fue arrasada.
Están ahí, delante de tus ojos,
para darte noticia del que fuiste.

Álvaro Valverde (1959)

# data[].attributes.body
A PANY I CLAU
Tanca la porta amb forrellat i tot. Ha fet servir
les dues claus, l'antiga i la secreta, no fos cas
que alguna li fallés. La nit és massa fosca.
Abans de pujar a dalt, comprova els llums.
No vol que en quedi cap d'encès. Això duria
a donar pistes a qui vingués de lluny.
Bo punt arriba al dormitori  connecta
l'alarma nova que deixa la casa
com si sensibilitzés tots i cada un
dels racons més difícils. Es pren un whisky.
El darrer per avui. Es fica al llit. Amb un pijama
gruixut, contra freds nous. I tanca el llum
de la tauleta. Tanca els ulls. ¿Què li dirà demà
al vell representant que el vindrà a veure d'hora?
Quina estratègia cal? I els pressupostos? Qui ho dirà
si s'accepta o no la contraoferta? La dona dorm
beatíficament. No ha estat pas ella
qui ha tancat, a pany i clau, la porta.

Jacint Sala (1945)

# data[].attributes.body
SEDENTARIS

Pregunteu a les plantes
si les arrels
els són innecessàries.
És veritat
que la gent d’aquesta terra
som descendents
de transhumants.
No negarem
que el nostre país
és passadís intercontinental
de nòmades.
I tanmateix,
al final de tots els seus camins
sempre hi ha hagut
la pedra d’una casa o d’una tomba.

David Madueño (1976)

# data[].attributes.body
LLUMS D'AHIR

L'home s'atura al cap del passadís;
capbussa els ulls en la penombra densa
i es torna a veure infant. En aquell temps,
recórrer les estances de la casa
amb els llums apagats, era tempteig
revelador d'enginy i de coratge:
cada moble guardava algun secret
i cada cambra un univers d'enjòlits.
L'home aturat al cap del passadís
reviu el moment màgic del contacte
del palmell de la mà amb l'interruptor
-llargament esperat- i la ventura
de la claror que ho inundava tot.
I li corre un calfred, amb la basarda
que, avui, sense terrenys inconeguts,
esvaït del seu món tot el misteri,
cap làmpada o finestra no combat
una fosca darrera, que no minva.

Miquel-Lluís Muntané (1956)

# data[].attributes.body
PARÉNTESIS, CASA FRÁGIL

Cuando la cerrazón arrecie

abre paréntesis, signo tibio,

casa frágil

que no tiene más techo

que el cielo imaginado

(aunque sea adusto, ácido, aciago,

si es otro quien lo abre),

piensa dos manos

que protejan tu rostro,

de veras miren dentro de ti,

agrupen sol contra el invierno,

sol y solvencia humana.

Aunque debas cruzar

bosques de tiempo,

pisar tantas hojas secas

en el suelo de la memoria,

cuidar no ser tragado

por zanjas de sorpresiva erosión,

búscate en el paréntesis,

como en palabras para siempre calladas.

Ida Vitale (1923)

# data[].attributes.body
AQUEST ABANDONAR-SE

És totalment indescriptible.
No hi ha adjectius
ni verbs ni noms ni adverbis
ni nombre ni persona
ni cap mena de signe que ho indiqui.
No és, per exemple, plenitud.
Ni és alegria o meravella.
Tampoc és descans
ni llibertat.
És més enllà de les paraules.
A partir d'un espai
desapareixen les paraules,
les imatges,
no queda res.
No hi ha res més
que aquesta aroma, aquesta casa,
aquest abandonar-se a la tendríssima abraçada,
el recer incommesurable,
la confiança total.
No hi ha paraules,
ni identitat,
ni dubte, ni extrem, ni equilibri.
No hi ha preguntes.
No hi ha respostes.

Laia Noguera (1983)

# data[].attributes.body
TEORIA AMB EL DESPERTAMENT

Els gats es desperten per les ungles.
Ho duen en els gens
com jo duc les paraules
dins el calaix del ventre.
En el meu son tinc una llengua eterna.
Mai no em despertaré
si despertar vol dir sortir de casa,
i si la casa és
el lloc on es gronxolen
totes les veus que un dia em van tocar.

Eduard Sanahuja (1953)

# data[].attributes.body
ABANDÓ

Safaretjos de verdet, l'aigua malalta. La porta que no tanca, finestres amb els vidres esquerdats. El sostre ja no protegeix, s'ha deixat massa temps a la inclemència. Als murs creix l'ortiga i els marges són un jardí abandonat, amb fruits de l'arbre negre. De tantes soledats, la casa plora. Així el nostre viure té els signes de l'abandó si deixem les paraules i l'amor,  a la deriva.

Mireia Lleó (1960)

# data[].attributes.body
Podem enyorar allò que no hem viscut,
el que ens ha estat transmès pel fil misteriossísim
de la sang que hem rebut i que ens conforma?
Reviure d'altres vides dels qui ens han precedit,
que mai no han mort si viuen en nosaltres?
La casa de la muntanya sent els nostres batecs,
encara.

Jaume Huch (1961)

# data[].attributes.body
No cabe duda. Ésta es mi casa
aquí sucedo, aquí
me engaño inmensamente.
Ésta es mi casa detenida en el tiempo.

Llega el otoño y me defiende,
la primavera y me condena.
Tengo millones de huéspedes
que ríen y comen,
copulan y duermen,
juegan y piensan,
millones de huéspedes que se aburren
y tienen pesadillas y ataques de nervios.

No cabe duda. Ésta es mi casa.
Todos los perros y campanarios
pasan frente a ella.
Pero a mi casa la azotan los rayos
y un día se va a partir en dos.

Y yo no sabré dónde guarecerme
porque todas las puertas dan afuera del mundo.

Mario Benedetti (1920-2009)

# data[].attributes.body
He tornat a la casa
sobre la costa
i  miro la mar grisa
com el cel
i el núvols: cavalls
bojos que s'encreuen en l'aire
de moltes direccions.
Tu i jo, recordo,
esperàvem, al caliu
de la llar encesa,
l'esclat de la tempesta
anunciat amb llampets
llunyans a l'horitzó i amb veus
de trons cavernoses.
En aquella casa prop de la mar
vivíem la nostra exaltant
primavera i sortíem,
mans agafades, per besar
la pluja i baixàvem
sobre les roques
fins on les ones
es trenquen en mil espurnes
d'aigua i allí ens estimàvem
fins a ablanir la mar.
He tornat a la casa
sobre la costa
i miro la mar grisa, com el cel,
i els núvols: tu, ¿on ets?

Rafael Caria (1941-2008)

# data[].attributes.body
E a cada casa na que entraban levaban cadanseu medo
(unha poeira fina en cuartos de dormir,
ácaros a inflamaren plmóns, feluxe na cociña
e as lágrimas de cera das mañás de tronada,
cando apagaba a radio
e ficaban inmóbiles no corredor, á espreita).
O pai foi escavando
até achar, baixo estratos de xeada,
un corpo mineral firme e exento,
lugar de alicerzar
espido como unha nova Antártida.
Alí,
onde tería que saber que nada medra.

Pilar Pallarés (1957)

# data[].attributes.body
La casa tan querida
donde habitaba ella,
sobre un montón de escombros arruinada
o derruida, enseña
el negro y carcomido
maltrabado esqueleto de madera.
La luna está vertiendo
su clara luz en sueños que platea
en las ventanas. Mal vestido y triste,
voy caminando por la calle vieja.

Antonio Machado (1875-1939)

# data[].attributes.body
SÓ

Només una postal, unes paraules
amigues rera aquella vella foto
de Lieja en blanc i negre. El fred em glaça
amb boira espessa el cor. Segut a un banc
d'un parc on veig tot sol com passa un riu,
m'aïll entre records i trist comprenc
que lluny de casa sóc un home mort
i em puc tornar a morir d'enyorament.

Ponç Pons (1956)

# data[].attributes.body
Children picking up our bones

Will never know that these were once

As quick as foxes on the hill;

And that in autumn, when the grapes

Made sharp air sharper by their smell

These had a being, breathing frost;

And least will guess that with our bones

We left much more, left what still is

The look of things, left what we felt

At what we saw. The spring clouds blow

Above the shuttered mansion-house,

Beyond our gate and the windy sky

Cries out a literate despair.

We knew for long the mansion's look

And what we said of it became

A part of what it is ... Children,

Still weaving budded aureoles,

Will speak our speech and never know,

Will say of the mansion that it seems

As if he that lived there left behind

A spirit storming in blank walls,

A dirty house in a gutted world,

A tatter of shadows peaked to white,

Smeared with the gold of the opulent sun.

Wallace Stevens (1879-1955)

# data[].attributes.body
CASA

Recorde casa, ma casa
de xiquet, com un somni
on veig ma mare quan m'adorm al braç.
En sent el bressoleig,
la càlida carnalitat dels gesmils
que duia embronjats al pit,
la seua veu olorosa
que cantava, mentre arribava la son
i se m'enduia volant
sense ales cap al cel.
Cantava aquesta cançó:
El meu xiquet és l'amo
del corral i del carrer,
de les fulles de la parra
i la flor del taronger...
Aquella casa ja no és ma casa,
ni jo el xiquet que era l'amo
de tot, sense tindre res de res.

Josep Piera (1947)

# data[].attributes.body
AFTERNOON IN THE HOUSE

It’s quiet here. The cats
sprawl, each
in a favored place.
the geranium leans this way
to see if I’m writing about her:
head all petals, brown
stalks, and those green fans.
So you see,
I am writing about you.

I turn on the radio. Wrong.
Let’s not have any noise
in this room, except
the sound of a voice reading a poem.
The cats request
The Meadow Mouse, by Theodore Roethke.

The house settles down on its haunches
for a doze.
I know you are with me, plants,
and cats—and even so, I’m frightened,
sitting in the middle of perfect
possibility.

Jane Kenyon (1947-1995)

# data[].attributes.body
Padre y madre llenan el pueblo.
Lo demás sobra.
Lo demás no hace falta para afianzar
pilares [de esta casa.
Si madre con ademán de lince preside
mis más escondidos pensamientos,
si padre llámame a la mesa y yo
como volviendo de otras puertas
me acerco y beso los pliegues infinitos
de sus años;
y si estamos los tres
regocijados unos contra el otro
y a horcajadas del tiempo
aguámosle fiestas a la tuerce,
entonces,
nada hace falta ni sobra
porque ya nuestro amor está completo.

Ana Ilce (1945-2017)

# data[].attributes.body
CORBA TANCADA

Què no donaria, per una finestra
amb vistes al mar. Tot,
anys de vida, llum a casa,
menjar, vestit, hores de lleure i de son,
un braç, una cama.
Tot, ho donaria, per una finestra
amb vistes al mar. Tot
llevat d'una sola cosa:
la meva nua, grisa, particular
finestra sense vistes al mar.

Cèlia Sánchez-Mústich (1954)

# data[].attributes.body
Si el llop del silenci em devora
o, foll d'enyor, abans que engegui a udolar pertot,
es devora a si mateix,
potser li parli abastament, a una nit sense escalf,
de tu i de les teves coses.
De ben segur li diré no haver desitjat res més
mentre et retenia les mans entre les meves.
A ulls clucs, pel paisatge insomne,
tant de bo trobi la casa, que encara desconec,
i dins la casa un llit, i al llit l'empremta
dels nostres cossos, que encara han de jaure.
Tant de bo vegi cada matinada ronsejar als teus ulls
fins que les treves amb el temps s'esgotin.

Josep Checa (1962)

# data[].attributes.body
Tanques els ulls, obres els ulls del somni.
Callant la nit, crida la llum de l’alba.
El cel s’adorm i hi escrius l’esperança.
I veus paisatges i nous rostres
i ja enyores els que has d’abandonar.

Deixes tancada i fosca la casa.
Duus un bagatge de veus i d’aromes.
En un mirall la teva vida passa.
Tot queda enrere. Sols resta la il·lusió
i ja enyores el que has d’abandonar.

Del temps viscut duus la ferida oberta,
la por, l’ofec de l’eterna pobresa.
Et poses el vestit de la incertesa
i alces el vol, reescrius el teu destí
i ja enyores el que has d’abandonar.

Àvid de ser, el cor t’empeny al viatge,
la mare terra es torna esquerpa i aspra,
mires el mar inhòspit i feréstec.
Tot és dolor. La mort navega amb tu
i ja enyores el que has abandonat.

Ets un arbre que arrenca a caminar.

Carles Duarte /1959)

# data[].attributes.body
LLAR

Amar com qui basteix
una casa als quatre vents.
Amb un tell al defora
i el pou a tocar.
Una casa de pedra
i de fusta llustrosa,
que parli llatí
i català abellaire,
terrancós,
i dugui així el nom
de les hores plaents.
Una casa on sojorni
la calma i la tempesta,
la fam i e record.
Una casa per viure-hi:
arran, endintre.
I cremar-la després,

Lluís Calvo (1963)