# data[].attributes.headline
"Три зозулі з поклоном" : аналіз

# data[].attributes.subject
"Три зозулі з поклоном" : аналіз

# data[].attributes.body
Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном": аналіз твору, скорочений переказ, цитатна характеристика персонажів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Три зозулі з поклоном" - новела "майстра художньої деталі" Григора Тютюнника. Лаконічно і тонко автор описує драматичну, але світлу і зворушливу, історію людських почуттів.

Детальний аналіз новели, цитатна характеристика персонажів, скорочений переказ твору - усе в нашому матеріалі. Готуйся до ЗНО разом з нами!

Жанр твору:

новела

Присвята твору:

"Присвячено любові всевишній" (незвична присвята - не людині, а високому почуттю, звеличеному в новелі).

Тема новели:

зображення складності людських стосунків через історію нещасливого кохання (любовний трикутник Михайло - Софія - Марфа).

Ідея новели:

Возвеличення любові як високої християнської цінності. Любов у героїв - божий дар, почуття, яке вивищує людину над буденністю, очищує її.

Сюжет новели:

Заміжня Марфа Яркова сильно кохає репресованого Михайла, у якого є дружина Софія і син. Софія розповідає синові історію цього кохання. Михайло засланий у Сибір і більше звідти не повернеться.

Раз на місяць Софії приходить лист від чоловіка. Марфа вмовляє поштаря дати їй потримати листа. Соня знає про кохання Марфи, але не звинувачує її.

Пояснення назви новели "Три зозулі з поклоном"

Назва новели символізує любовний трикутник - три долі головних героїв.

"Три зозулі з поклоном" - це поширене серед українців привітання, з яким зверталися, щоб позбавити мук закохану людину, якій не могли відповісти взаємністю. Таке привітання означало: забудь, покинь, залиш мене, відпусти. Як відомо, зозуля гнізда не мостить, тож людина повинна була зрозуміти, що її кохання приречене, не матиме відповіді.

Написано під впливом почутої пісні "Летіла зозуля через мою хату" у виконанні сліпого бандуриста.

Сюжет є значною мірою автобіографічним: в образі Михайла автор показав свого репресованого у 1937 р. батька, оповідач нагадує самого автора в юності.

Композиційні особливості:

наявність обрамлення (розпитування матері сином) і трьох частин;

переплетіння голосів Соні, Михайла та їхнього сина;

зміщення часових площин (хронологічну послідовність подій порушено);

кожний фрагмент має свого головного героя, але в центрі - образ Марфи.

Персонажі:

студент (оповідач),

його мати Софія,

чоловік Софії - Михайло,

поштар дядько Левко,

Марфа Яркова (дівчина, що кохала Михайла),

чоловік Марфи - Карпо.

Оповідач

Оповідач - студент, який приїздить у рідне село. Про нього ми не дізнаємося нічого, проте через нього дізнаємося про трагічну історію його родини.

Михайло

Михайло - батько оповідача.

"Сокіл був, ставний такий, смуглий, очі так і печуть, чорнющі. Гляне, було, просто гляне і все, а в грудях так і потерпне" (так про Михайла розповідає його дружина Софія).

Михайло гарний не лише зовні, а й духовно: благородний, співчутливий, мудрий. Він знає про пристрасне почуття юної Марфи до нього, дуже переживає через це, більше того, має до Марфи почуття, відчуває глибокий духовний зв'язок (навіть у засланні нібито відчуває, що її душа прилітає до нього), проте для нього все ж важливіше щастя власної родини: дружини й сина.

Михайло репресований, засланий у Сибір (звідти й пише листи до дружини) і більше звідти не повернеться.

Софія

Софія (мати оповідача) - її зовнішність у творі не описано, проте дізнаємося про її вдачу: впевнена, тактовна, співчутлива. Вона не засуджує Марфу, яка кохає її чоловіка, а навпаки, з розумінням ставиться до її почуттів (навіть радить чоловікові, щоб той глянув на Марфу, яка дуже мучиться).

Почуття всередині любовного трикутника складні: Софія й Марфа не ворогують, а співчувають одна одній.

Марфа Яркова

Марфа Яркова - дівчина, що закохалася в Михайла (батька оповідача), чекає листів від нього (хоча ці листи адресовано й не їй, а Софії):

"Прийде до пошти, сяде на порiжку-тонесенька, тендiтна, в благенькiй вишиванiй сорочинi й ряснiй спiдничинi над босими ногами-i сидить, сяє жовтими кучерями з-пiд чорної хустки: втекла вiд молотарки або вiд косаря... Сидить на порiжку i обриває пелюстки на ромашцi, шепочучи: "Є-нема, є-нема, є...""

В іншому фрагменті описано Марфу в більш пізньому віці, коли вона зустрічає студента-оповідача:

"Вона стоїть без хустки, сива, пишноволоса-колись її волосся сяяло проти сонця золотим, тепер не сяє. Видно, думаю собi, волосся умирає ранiше, нiж людина..."

Марфа - дуже пристрасна, співчутлива дівчина. Її кохання незвичайне: вона відчуває глибокий духовний зв'язок із Михайлом. Виявляється це навіть у тому, що вона передчуває, коли від нього на пошту приходить лист до родини. У шлюбі зі своїм чоловіком Карпом дівчина почуває себе нещасною.

Карпо

Карпо - чоловік Марфи.

"Товстопикий був, товстоногий. I рудий - матiнко ти моя... Як стара солома. Марфа проти нього - перепiлочка".

Карпо має дуже негарну зовнішність, у творі про нього сказано лише, що він "сопе над галушками". Марфа з чоловіком, проживши два роки, "нажилася на сто".

Дядько Левко

Дядько Левко - поштар.

"Височенний, худющий, як сама худорба, з брезентовою поштарською сумкою через гостро пiдняте вгору плече".

Цей персонаж відіграє другорядну роль, але саме він приносить листи від Михайла до родини, які відіграють у творі важливу роль.

Сам Левко - гарна, співчутлива людина. Він дає нещасній Марфі потримати листа від Михайла, що дуже тішить дівчину. Він робить це, незважаючи на те, що це є порушенням, за яке його можуть вигнати з роботи.

Новела починається тим, що герой-оповідач (студент) виходить з-поза клубу в новенькому дешевому костюмі (три вагони цегли розвантажив з хлопцями-однокурсниками, то й купив) і з чемоданчиком у руці. І перше, що бачить, - хату Карпа Яркового. Перед нею рівними рядочками на жовтому піску молоденькі сосни.

На ґанку стоїть Марфа Яркова й проводжає юнака очима:

" Вона стоїть без хустки, сива, пишноволоса - колись її волосся сяяло проти сонця золотим, тепер не сяє. Видно, думаю собi, волосся умирає ранiше, нiж людина... "

Хлопець (оповідач) підходить ближче й чемно вітається з тіткою. Марфа ворушить губами й проводжає його поглядом далі, поки не ввійшов у великі сосни - ті, що його тато садив.

Дома хлопець цілує свою матір, Софію, розповідає куці студентські новини й питає, чому це тітка Марфа так на нього дивиться. Мати зітхає й говорить, що тітка Марфа любила його тата Михайла, а він на нього дуже схожий.

Марфа (тоді її за маленький зріст звали "маленькою Марфою") серцем відчувала, коли від тата надходив лист (тато оповідача перебував у засланні в Сибіру, звідти писав родині листи). Вона ніби відчувала його здалеку, прямувала до пошти, чекала, втікши з поля від косаря.

Коли виходив однорукий поштар - дядько Левко ("височенний, худющий, як сама худорба, з брезентовою поштарською сумкою через гостро пiдняте вгору плече"), Марфа підхоплювалася і тихо питала, зазираючи у вічі, чи є від Мишка "писемце". Поштар говорив, що немає, а вона не вірила. Тоді дядько Левко здавався й відповідав, що є, але не їй, а Софії. Марфа просила дати їй листа хоч у руках потримати. Поштар відмовлявся, бо це заборонено, потім усе ж віддавав та наказував, щоб нікому не казала, бо його з роботи виженуть.

Дівчина хапає листа, притискає до грудей, цілує і довго з ним мліє. Потім віддає, дістає дядькові Левку карбованця, щоб випив за здоров'я Мишка, й птахою мчить на роботу, а вітер ніяк не висушить сльози в її очах.

Хлопець питає в матері, хто їй про це розповів - чи не дядько Левко? Мати відповіла, що сама це бачила й чула, бо тікала з роботи слідом за Марфою, яка вгадувала, коли буде лист від тата. Син запитав:

"- І ви на неї сердилися?
- У горі, синку, ні на кого серця нема. Саме горе".

Михайлові було тридцять три роки, а Марфі - дев'ятнадцять. Два роки прожила вона зі своїм чоловіком Карпом і "нажилася за сто".

Тато ж героя-оповідача якось і не старів:

"Сокіл був, ставний такий, смуглий, очі так і печуть, чорнющі. Гляне, було, просто гляне і все, а в грудях так і потерпне" (Софія про Михайла).

Востаннє, як мама бачила тата (ходила аж у Ромни, заарештованих туди повезли), то його очі вже "не пекли, а тільки сумно голубили".

Карпо і Марфа ходили до них на посиденьки. Розмовляли, співали втрьох. А Карпо (чоловік Марфи) в цей час то у вуса дмухав, то галушки наминав, тільки сопів:

"Товстопикий був, товстоногий. I рудий - матiнко ти моя... Як стара солома. Марфа проти нього - перепiлочка".

Гляне, бувало, як її чоловік над галушками сопе - і сльози в очах. Гляне на тата, а той затулить долонею надбрів'я і співає. Софія говорить йому, щоб хоч раз на Марфу глянув, бо вона так до нього й світиться. А Михайло відповідав:

"Навіщо людину мучити, як вона і так мучиться".

Останній лист від тата

Батько писав, що глянув якось на себе в уламок дзеркальця - увесь сивий. Думав, що іній. Часто сниться йому робота - наче робить вікна, двері, столи. І тепер вирізає хлопцям на дозвіллі ложки. А цю ніч снилася йому його сосна, "річки синє крило".

Далі просить, щоб дружина не судила його гірко, бо відчуває, що десь витає біля нього "нещасна Марфина душа". Тож хай Соня піде й скаже Марфі, що послав він їй "три зозулі з поклоном", як казав сліпий бандурист на Зіньківському ярмарку. От тільки не знає, чи перелетять вони Сибір несходиму, а чи впадуть од морозу.

"Сибір несходиму" було нерішуче закреслено густим чорнилом, а потім написано знову. І хай Соня попросить Марфу, щоб покликала та свою душу назад, і тоді хоч на хвильку прийде забуття. Закінчувався лист таким:

"Обнімаю тебе і несу на руках колиску з сином, доки й житиму..."

Давно все це минуло, а герой-оповідач і досі думає, як же вони відчували одне одного - Марфа і тато. А ще міркує - чому не одружилися, коли отак одне одного чули? У відповідь шумить велика "татова сосна":

Новела "Три зозулі з поклоном" заслуговує на твою увагу і прочитання тексту! Якщо ж у тебе добре розвинена слухова пам'ять або ти хочеш її потренувати чи просто освіжити твір у пам'яті, радимо послухати аудіо запис "Три зозулі з поклоном". Переконані: твір не залишить тебе байдужим!
Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

# data[].attributes.attachment_link.title
Григір Тютюнник "Три зозулі з поклоном": аналіз твору, скорочений переказ, цитатна характеристика персонажів!

# data[].attributes.attachment_link.description
"Три зозулі з поклоном" - новела "майстра художньої деталі" Григора Тютюнника. Лаконічно і тонко автор описує драматичну, але світлу і зворушливу, історію людських почуттів. Детальний аналіз новели, цитатна характеристика персонажів, скорочений переказ твору - усе в нашому матеріалі. Готуйся до ЗНО разом з нами!

# data[].attributes.headline
Ментальна карта "Шістдесятники"

# data[].attributes.subject
Ментальна карта "Шістдесятники"

# data[].attributes.body
Стисло та коротко про найголовніше з теми.

# data[].attributes.headline
Уся найважливіша інформація про митців-шістдесятників - тут!

# data[].attributes.subject
Уся найважливіша інформація про митців-шістдесятників - тут!

# data[].attributes.body
Література в постатях та подіях. ОПОРНИЙ КОНСПЕКТ.

# data[].attributes.headline
Досліджуймо творчість Ліни

# data[].attributes.subject
Досліджуймо творчість Ліни

# data[].attributes.body
Інтерактивна вправа, яка допоможе узагальнити знання про життя та творчість поетеси.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Cipta pembelajaran yang lebih baik dengan pantas

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко

# data[].attributes.attachment_link.description
Padankan - Seret dan lepaskan setiap kata kunci di sebelah definisinya.

# data[].attributes.headline
"Маруся Чурай"

# data[].attributes.subject
"Маруся Чурай"

# data[].attributes.body
«Маруся Чурай» — історичний роман у віршах української письменниці Ліни Костенко, опублікований 1979 року. Сюжет вибудовано навколо легенди про Марусю Чурай — відому українську піснярку. У міні-пролозі роману є вказівка на історичну основу твору: «Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історичний роман у віршах
ЯКБИ ЗНАЙШЛАСЬ
НЕОПАЛИМА КНИГА
Розділ І
Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту.
Горіли солом'яні стріхи над Ворсклою.
Плавились бані дерев'яних церков.
Вітер був сильний. Полум'я гуготіло.
І довго ще літав над руїнами магістрату
легенький попіл
спалених паперів -
всіх отих книг міських Полтавських,
де були записи поточних судових справ.
Може, там була і справа Марусі Чурай-
Може, тому і не дійшло до нас
жодних свідчень про неї,
що книги міські Полтавські "през войну,
под час рабованя города огнем спалени"-
А що, якби знайшлася хоч одна,-
в монастирі десь або на горищі-
Якби вціліла в тому пожарищі -
неопалима - наче купина-
І ми б читали старовинний том,
де писар вивів гусячим пером,
що року божого такого-то, і місяця такого-то, і дня,
перед Мартином Пушкарем, полковником,
в присутності Семена Горбаня,
що був на той час війтом у Полтаві,
перед суддею, богом і людьми
Чурай Маруся - на підсудній лаві,
і пів-Полтави свідків за дверми.

І загула б та книга голосами,
і всі б щось говорили не те саме.
І чорні бурі пристрастей людських
пройшли б над полем буковок хистких.
Тоді стара Бобренчиха, вдова,
суду такі промовила б слова:
- Пане полковнику і пане войте!
Ускаржаюся Богу і вам
на Марусю,
що вона, забувши страх божий,
отруїла сина мого Григорія.
І втеди син мій Григорій наглою смертю вмер,
на здоровлі перед тим не скорбівши,
през отруєння і през чари бісовські.
То вам, панове, правдиво, під сумлінням, кажу
і людьми те освідчу.
Оскаржену Марусю Чураївну
тоді суддя суворо запитав, -
коли, чого і для якой причини
таке незбожне діло учинила-
Але вона ні слова не сказала,
усправедливлень жодних не дала,
тілько стояла, яко з каменю тесана.
Тоді громада загула прелюто:
- Вона ж свій злочин визнала прилюдно!
Бо, як до Гриця, мертвого, припала,
казала все - як зілля те копала,
як полоскала, як його варила
і як уранці Гриця отруїла.
Вона ж співала, наче голосила,
на себе кари божої просила.
Співала так, як лиш вона уміла!
А потім враз - неначе заніміла.
Тоді ми, вряд, упевнившись на ділі,
що Гриць умер, отруєний, в четвер,
предать землі звеліли до неділі,
прийнявши справу криміналітер.
Убивницю ж, Марусю, до росправи
скріпить в'язéням города Полтави.
Бобренчиха ж, та зацна удова,
нехай на бога в горі упова
та настановить свідків, віри годних,
не підозрéнних у проступствах жодних.
Аби по правді свідчили про злочин,
що тут убивці іншого нема,
бо то не є ще доказ остаточний,
якщо підсудна визнала сама.
На то ставши, Параска Демиха, в літах подейшлих,
зізнала:
- Єдну душу Богу ховаю, а було так.
Недавнечко, о півнях, вийшла я...
- ...трусити Левкову грушу,- підказав хтось.
- Панове судді.
Лесько Черкес мене на цноті змазує!
Тоді ми, вряд, казали-сьмо Черкесу і всім такóж
особам принаявним, щоб мову свідкам не перебивали,
понєваж будуть випхані із ратушу,
а двері будуть взяті на скабу.

- Отож, кажу, недавнечко, о півнях,
коли я вийшла глянути знадвору,
бо щось мені ускочило в димар, -
дивлюсь: Грицько вертається додому.

Ізвідки б то- Ще й наче напідпитку.
Якийсь такий, ніяк не вдягне свитку.
То я й питаю, ми ж сусіди: - Гей,
це де ж тебе так, хлопче, забарило-

- Та, чарку випив, там, в одних людей.
Чогось так біля серця заварило.

Коли ж невдовзі чую -- у Бобренків
великий гвалт. То я туди городом.
Лежить Грицько, увесь уже посинів,
хрипить, здрігає, роздирає ковнір.
А я кажу Бобренчисі: ой кумо,
ой кумо, це запитяна хвороба!
І що ми вже Грицькові не робили,-
вишіптували, терли, ізсилали,
свячене зілля клали під потилицю,
водою мили і переливали
хоробу на бобренківського пса, -
не помогло. Ще й щось таке балакав!
Там хто стояв, то мало хто не плакав.

В таких походах куля обминула,
не подолала вражеська рука,
щоб де- аж дома! дівка підманула,
струїла геть такого козака!
І от лежить у гробі в чорнобривцях,
на смерть убит. А тая чарівниця...

- Є докази, що це вона дала пиття-

- А хто ж би ще труїв Бобренка Гриця-
Кому він ще так знівечив життя-

Тоді на вряд був ставлений Фесько,
млинів дозорця скарбу войськовóго,
що під боязню божою признав:
- Панове суд!
Того я добре звісен.
Як що не так, беру на душу гріх.
Цю дівчину разів, мабуть, із вісім
коло млина вночі я спостеріг.
Над Ворсклою з небіжчиком стояла.
Ну, тобто він ще був живий тоді.
І що воно, гадаю, за проява -
дві тіні, млин і місяць на воді.
Мені-то що- На це ж нема заказу,
стояння - діло добре загалом.
А я таки чогось подумав зразу,-
аж де зійшлись, чого б то за селом-
А якось бачу - щось майнуло з греблі.
Шубовснуло - аж зойкнула вода.
А я ж туди і ніг не дотереблю.
Ну, думаю, втопилась, от біда.
То добре, що Іван тут нагодився
та витяг із води напівживу.
Бо там колись мій шурин утопився,
то гибле місце, я й не допливу.

Суддя сказав: - Усе це прикро, справді,
і ті млини, і втоплений шуряк.
Але ж ми іншу розглядаєм справу -
не як топилась, а труїла як.

Тож свідок мовив трохи не до діла.
Тут треба чітко провести межу.

- То я ж не бачив, як вона труїла.
А як топилась, - бачив. То й кажу.

Тоді Бобренчиха становила інших осіб,
числом сімнадцять,
а з тих сімнадцяти має п'ять,
котрі до присяги годні будуть.

Ну, ті сказали, що Маруся - відьма,
що у Полтаві гіршої нема,
що всі це знають, і по ній це видно,
і що вона ж співала і сама:
"Котра дівчина чорні брови має,
то тая дівчина усі чари знає".
І то ж вона наврочила, нівроку,
що покалічив Савку Саврадим.
Уміє перекинутись в сороку,
а то виходить з комина, як дим.

- Панове судді, я прошу пробачення,-
сказав Горбань з паперами в руці.-
З'ясую стисло свідкам звинувачення,
щоб не збивали суд на манівці.

Козак Бобренко, на ім'я Григорій,
єдиний син достойної вдови,
котора зараз у такому горі,
що не схилить не можна голови,-

чотири годи бувши у походах,
ні в чім нагани жодної не мав.
Був на Пиляві, і на Жовтих Водах,
і скрізь, де полк Полтавський воював.

А це улітку повернувсь додому,
в хазяйство, підупале за війну,
і, як годиться хлопцю молодому,
хотів ввести у дім собі жону.

Отож нагледів дівку, собі рівну,
дізнавши, певно, що і він їй люб,
Грицько посватав Галю Вишняківну,
повзявши намір брати з нею шлюб.

Чурай Маруся, що його любила,
любила, справді, вірно і давно,
тоді його із ревнощів убила,
підсипавши отруту у вино.

Чи це свідомо, чи під впливом хвилі,
як не було, а ревнощі - це сказ.
Так стався злочин. Хлопець у могилі.
І от стоїть убивниця пред нас.

Страшна, панове, приточилась справа.
Хай стане совість на сторожі права!

Порадившись, звеліли ми пред вряд
поставити Грицькову наречену.
Тож Галя Вишняківна підійшла,
була про все розпитана дискретно
і лагідно, як молода особа,
з уникненням подробиць, що могли б
ще більше їй розвередити душу.

І теж вона признала під сумлінням,-
що так було, любилися ми з Грицем,
побратись мали... мови не стає...
Що він ходив до тої чарівниці,
панове суд, то істина не є.
Вона у нього розум відіймила,
але було це не тепер, колись.
А як вона була йому немила,
то хто ж його присилує: женись!
Вона ж, дурна, чогось була топилась,
по тому ще й заслабла і злягла.
А я кажу: чого ти причепилась-
Чи ти його у власність набула-
А він такий, що він брехать не буде.
Грицько був чесний, не якийсь бабій.
Він сам казав, що вже її забуде.
У домі в нас він був уже, як свій.
Оце увосень мали ми побратись.
Помщаючись, пропала ж і сама.
Вже тато наш і на весілля втратились,
а Гриць умер... а Гриця вже нема...

- В такому разі будемо відверті,-
сказав суддя,- бо тут не до прикрас.
Чого ж тоді він в ніч своєї смерті
таки у неї був, а не у вас-

Тоді Вишняк, жалóсний за такую
тяжку зневагу дому свойого,
просив дочку не спитувати більше.
Галю спочутливо одвели
баби в бабинець, сплакану,
понєваж
при кождім ділі
свій бабинець є.

Суддя поглянув на підсудну лаву:
- Що скаже нам убивниця на се-

Вона ні слова не сказала праву.
Стоїть. Мовчить. І дивиться. І все.

Тоді сама Бобренчиха, вдова,
суду сказала у тії слова:

- Мовчить, бо стидно. Бачив бог із неба.
Я знаю все, так наче там була.
В ту ніч вона сама його до себе,
розпутниця, обманом затягла.

Яка стоїть немов свята та божа.
Ото така вже вдача потайна.
Бо на обличчя з янголами схожа,
але в душі - то чистий сатана.

Якби я вам про неї розказала,
що говорив про неї хто кому!
Вона в Полтаві світу зав'язала
хіба Грицькові тільки одному-!

І осінило раптом Горбаня:
- А може, то було якесь дання-
Якесь чар-зілля або привороти,
і він не зміг його перебороти.
Тому й зайшов од Галі до Марусі,
улігши тій диявольській спокусі.
А зілля річ, ви знаєте, капризна -
тут воно чари, тут воно й трутизна.

Суддя сказав, що випадки були.
Комусь колись чогось там підлили.
Було це діло досить голосне,
і сліз пролито більше як доволі.
І все ж є щось не до кінця ясне:
чи не було чиєї злої волі-

В цих справах поруч -
правда і брехня.
- Я, як суддя, вважаю особисто,
чи це була отрута, чи дання,
а в кожнім разі це було убивство.

Горбань сказав, що й сумніву нема.
Звичайно, вбивство. Та іще й нецнóта.
Він, як Горбань, вважає зокрема:
їй треба дьогтем вимазать ворота!

(Тут принагідно варто зауважити,
що дьогтю він мав, справді, предостатньо,
оскільки він, як виявилось потім,
"з комори мєской потай дьоготь крав",
за що і був поставлений пред врядом.

А втім, і згодом він ще війтував.
І вже аж гетьману Дем'яну Многогрішному
уже аж на полковника Жученка
устиг іще й "крамулку" довести).

Пушкар сказав, що так-то воно так.
Не шануватись дівчині негоже.
Але ж і з Гриця добрий був лайдак.
Тут, товариство, дьоготь не поможе.

Бо незалежно, що то за пиття
і що там мовить злість тисячоуста,-
не хто ж, а він звів дівчину з пуття.
І то була любов, а не розпуста.

Тоді вдова Бобренчиха озвалась:
- Та вуха ж в'януть на таку олжу!
Вона сама Грицькові нав'язалась.
- В який би спосіб-
- Зараз розкажу.

Було це, люди, на Петра Капусника,
якраз на самий сонцеповорот.
Я мала, люди, сина не розпусника.
Він шанував і хату, і город.

Коли ж вона його причарувала,
він як сказився, геть одбивсь од рук.
Хай вам розкаже Процик Кулевара,
Семен Капканчик і Ромашко Струк.

Він перестав ходить на вечорниці,
не зачіпав дівчат і молодиць.
А все ходив до тої чарівниці,
недарма в річці топлять чарівниць.

Вона його їднолітка, панове.
Пора кебету мати на плечах.
Я вже й варила зілля полинове,
щоб мій Грицько від туги не зачах.
А він - весь там! Якраз перед походом
не спалося мені, як на біду.
Грицько устав та шась поза городом.
А я тихенько назирці іду.

Отож спинилась по той бік цибулі.
А там вже луг, роздолля для бджоли.
Стою собі та й думаю: а дулі,
щоб ви мене круг пальця обвели.

Взувачки мала, постільці свинячі,
щоб не шамтіло - шерстю догори.
Трава ж м'якенька...
Коли щось манячить
од Чураїв, туди, в осокори.
А вечір темний.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай - Ліна Костенко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Маруся Чурай" (автор: Костенко Ліна Василівна). Читати повністю електронну книгу Ліна Костенко - Маруся Чурай онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Вірші Дмитра Павличка, які має прочитати кожен!

# data[].attributes.subject
Вірші Дмитра Павличка, які має прочитати кожен!

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Павличко: Всі вірші поета | Poetree

# data[].attributes.attachment_link.description
На сайті Poetree ви можете читати найкращі вірші Дмитро Павличко

# data[].attributes.headline
Поезія Василя Стуса

# data[].attributes.subject
Поезія Василя Стуса

# data[].attributes.body
Слово Стуса вражає!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Вірші. Українська Поезія * OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші Василя Стуса * OnlyArt

# data[].attributes.headline
10 найніжніших віршів Василя Симоненка

# data[].attributes.subject
10 найніжніших віршів Василя Симоненка

# data[].attributes.body
Його душа відкрита назустріч коханню: воно палить і збуджує мозок, воно кличе скоріше побачити кохану.

# data[].attributes.attachment_link.title
10 найніжніших віршів Василя Симоненка про любов та кохання

# data[].attributes.attachment_link.description
Ніжний і бентежний ліричний герой інтимної лірики Василя Симоненка. Скільки юнацької цнотливості, тривожного чекання, трепетного жадання любові висловлено в його віршах! Його душа відкрита назустріч коханню: воно палить і збуджує мозок, воно кличе скоріше побачити кохану. Жіночість залишається нерозгаданою таємницею для поета, вона манить і чарує...

# data[].attributes.body
Людина. Поет. Соняшник.

# data[].attributes.headline
Микола Вінграновський

# data[].attributes.subject
Микола Вінграновський

# data[].attributes.body
Учень Довженка, кінорежисер, прозаїк, дисидент.

# data[].attributes.attachment_link.title
вінграновський

# data[].attributes.headline
Витязь молодої української поезії - Василь Симоненко

# data[].attributes.subject
Витязь молодої української поезії - Василь Симоненко

# data[].attributes.body
УКРАЇНО! ТИ ДЛЯ МЕНЕ ДИВО!

І НЕХАЙ ПЛИВЕ ЗА РОКОМ РІК,

БУДУ, МАМО ГОРДА І ВРОДЛИВА,

З ТЕБЕ ДИВУВАТИСЯ ПОВІК.

РАДИ ТЕБЕ ПЕРЛИ В ДУШІ СІЮ,

РАДИ ТЕБЕ МИСЛЮ І ТВОРЮ —

ХАЙ МОВЧАТЬ АМЕРИКИ Й РОСІЇ,

КОЛИ Я З ТОБОЮ ГОВОРЮ!

# data[].attributes.headline
Одна родина - родина шістдесятників

# data[].attributes.subject
Одна родина - родина шістдесятників

# data[].attributes.attachment_link.title
фото шістдесятники

# data[].attributes.headline
Презентація "Борис Олійник"

# data[].attributes.subject
Презентація "Борис Олійник"

# data[].attributes.body
Ще не було епохи для поетів, але були поети для епох

# data[].attributes.headline
Презентація "Дмитро Павличко"

# data[].attributes.subject
Презентація "Дмитро Павличко"

# data[].attributes.body
"Поезія завжди була потрібна людині... Але у наш час вона стала необхідністю"

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Павличко

# data[].attributes.headline
Презентація "Ліна Костенко. Життя та творчість"

# data[].attributes.subject
Презентація "Ліна Костенко. Життя та творчість"

# data[].attributes.body
Про ту, хто не носить політичної біжутерії

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко

# data[].attributes.headline
Презентація "Шістдесятництво"

# data[].attributes.subject
Презентація "Шістдесятництво"

# data[].attributes.body
Усе найважливіше - коротко

# data[].attributes.attachment_link.title
Шістдесятництво

# data[].attributes.headline
"Григір Тютюнник. Доля". Фільм перший

# data[].attributes.subject
"Григір Тютюнник. Доля". Фільм перший

# data[].attributes.body
Документальний фільм про видатного новеліста.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Д/ф "Григор Тютюнник. Доля". Фільм перший

# data[].attributes.headline
"Всі, хто проти диктатури, встаньте!"

# data[].attributes.subject
"Всі, хто проти диктатури, встаньте!"

# data[].attributes.body
Художній фільм про Василя Стуса "Заборонений"

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм «Заборонений» про Василя Стуса.

# data[].attributes.headline
Василь Симоненко - краш усіх віків.

# data[].attributes.subject
Василь Симоненко - краш усіх віків.

# data[].attributes.body
Живий голос Василя Симоненка.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
 Репортер Про

# data[].attributes.attachment_link.title
Живий голос Василя Симоненка 1962-63 рр

# data[].attributes.headline
Документальний фільм "Шістдесятництво"

# data[].attributes.subject
Документальний фільм "Шістдесятництво"

# data[].attributes.body
ШІСТДЕСЯТНИКИ являли собою внутрішню моральну опозицію до радянського тоталітарного державного режиму, серед них були політичні в'язні та «в'язні"

# data[].attributes.attachment_link.title
ШІСТДЕСЯТНИКИ