# data[].attributes.headline
ПЕППІ ДОВГАПАНЧОХА (пер. О.Сенюк)

# data[].attributes.subject
ПЕППІ ДОВГАПАНЧОХА (пер. О.Сенюк)

# data[].attributes.attachment_link.title
Пеппі Довгапанчоха — Астрід Ліндгрен, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст ”Пеппі Довгапанчоха” (автор: Астрід Ліндгрен) онлайн українською. Повний текст електронної книги Астрід Ліндгрен — Пеппі Довгапанчоха в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Згадай улюбленого героя...

# data[].attributes.subject
Згадай улюбленого героя...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мультики студии Союзмультфильм

# data[].attributes.attachment_link.title
Карлсон Все серии подряд

# data[].attributes.headline
Відпочинь хвилинку...

# data[].attributes.subject
Відпочинь хвилинку...

# data[].attributes.attachment_link.title
Фізкультхвилинка для очей

# data[].attributes.body
Зайди за посиланням і натисни "Тестування"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Фуцяк Оксана Миронівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Астрід Ліндгрен "Міо, мій Міо" | Тест з зарубіжної літератури - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з зарубіжної літератури (6 клас). Може, хтось пам'ятає, що передавали по радіо торік п'ятнадцятого жовтня?... Ось що тоді передавали:

# data[].attributes.headline
Робота з термінами

# data[].attributes.subject
Робота з термінами

# data[].attributes.body
Повісь - це

# data[].attributes.attachment_link.title
повість це - Пошук Google

# data[].attributes.attachment_link.description
жанри епос соціально побутова літературний рід епос лірика літератури літературні жанри жанр літературні роди лірики

# data[].attributes.headline
Подивись та порівняй

# data[].attributes.subject
Подивись та порівняй

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сказки на ночь

# data[].attributes.headline
Літературна гра "Пригадай"

# data[].attributes.subject
Літературна гра "Пригадай"

# data[].attributes.headline
Літературна гра

# data[].attributes.subject
Літературна гра

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературна гра

# data[].attributes.headline
Робота з текстом

# data[].attributes.subject
Робота з текстом

# data[].attributes.attachment_link.title
Робота з текстом

# data[].attributes.body
Міо, мій Міо

Астрід Ліндгрен

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Астрід Ліндгрен

Міо, мій Міо

Переклад: Ольга Сенюк

Він у дорозі день і ніч

Може, хтось пам'ятає, що передавали по радіо торік п'ятнадцятого жовтня? Може, хтось пам'ятає, що йшлося про зниклого хлопчика? Ось що тоді передавали:

"Стокгольмська поліція розшукує дев'ятирічного Бу Вільгельма Ульсона, що вчора о шостій годині вечора зник зі свого дому на Упландській вулиці, тринадцять. У Бу Вільгельма Ульсона білявий чуб, блакитні очі, а того вечора на ньому були короткі брунатні штани, сіра вовняна сорочка і червона шапочка. Звістки про зниклого просимо надсилати черговим поліційних дільниць".

Отак передавали в радіо. Але про Бу Вільгельма Ульсона не надійшло жодної звістки. Хлопчик зник, і ніхто не знав, куди він дівся. Ніхто не знав про нього більше за мене. Бо це я - Бу Вільгельм Ульсон.

Мені дуже кортіло б прийти й розповісти про все, принаймні Бенкові. Я любив гратися з Бенком. Він теж мешкає на Упландській вулиці. Власне, його звуть Бенгт, але кажуть на нього Бенко. І мене ніхто не зве Бу Вільгельм Ульсон, а просто Буссе.

Звали просто Буссе, та й годі. А тепер, коли я зник, уже ніяк не звуть. Лише тітка Едля й дядько Сікстен казали на мене Бу Вільгельм. Хоч ні, дядько Сікстен не казав: він ніколи не розмовляв зі мною.

Я був годованцем у тітки Едлі й дядька Сікстена. Опинився в них, ще коли мені було всього рік. А до того жив у сирітському притулку. Мене взяла звідти тітка Едля. Власне, вона вибирала дівчинку, але не було такої, як їй хотілося, тому взяла мене. Хоч ні тітка Едля, ні дядько Сікстен не любили хлопчиків, принаймні восьмирічних і дев'ятирічних. Їм здавалося, що через мене в їхньому помешканні стало надто гамірно: я, мовляв, приношу надто багато бруду з парку Тегнера, коли граюся там, розкидаю скрізь по кімнаті свій одяг, надто голосно розмовляю і надто голосно сміюся. Тітка Едля раз по раз казала:

- Проклятий той день, коли ти з'явився в нашому домі!

А дядько Сікстен мовчав. Хоч ні. Інколи він казав:

- Ану гайда з-перед моїх очей, щоб я тебе не бачив!

Я здебільшого сидів у Бенка. Його тато завжди розмовляв із ним, допомагав йому будувати моделі літаків, позначав карбами на одвірку в кухні, скільки він виріс, тощо. Бенкові не забороняли сміятися, розмовляти й розкидати одяг, скільки він хотів. І однаково тато його любив. І всім хлопцям можна було приходити гратися до Бенка. А до мене не дозволяли нікому приходити, бо тітка Едля казала, що в них не дитячий майданчик. А дядько Сікстен додавав:

- Досить з нас і одного шибеника.

Вечорами, коли я вже лежав у ліжку, мені часто хотілося, щоб Бенків тато був і моїм татом. І тоді я розмірковував, хто мій справжній тато і чому я не мешкав у нього і в своєї матері, а в притулку і в тітки Едлі та дядька Сікстена. Тітка Едля якось була сказала мені, що моя мати померла, коли я народився. А хто мій батько, нікому не відомо.

- Та можна собі уявити, який то поганець, - додала вона.

За ці слова про мого тата я її зненавидів. Може, то й правда, що моя мама померла, коли я народився. Але я твердо знав, що мій тато не поганець.

Хто був ласкавий до мене, то це тітка Лундін, що продавала садовину в ятці. Вона деколи пригощала мене цукерками і яблуками.

Тепер, після всього, я часто розмірковую, хто ж була та тітка Лундін. Адже того жовтневого дня торік усе почалося з неї.

Того дня тітка Едля кілька разів сказала мені, яке це лихо, що я опинився в її домі. Надвечір, перед шостою годиною, вона послала мене до пекаря на Дротнінггатан купити її улюблених сухариків. Я надяг червону шапочку і вийшов на вулицю.

Коли я поминав ятку з садовиною, тітка Лундін стояла на порозі. Вона взяла мене за підборіддя й почала якось дивно й пильно приглядатися до мене. Тоді мовила:

- Хочеш яблука?

- Дякую, хочу, - відповів я.

Вона дала мені гарне червоне яблуко, на око дуже смачне. А тоді попросила:

- Може, вкинеш мені в скриньку поштову картку?

- Аякже, вкину, - відповів я.

Тітка Лундін написала на картці кілька рядків і дала її мені.

- Прощавай, Бу Вільгельме Ульсоне, - мовила вона. - Прощавай, Бу Вільгельме Ульсоне.

Я трохи розгубився. Бо вона ніколи не називала мене інакше як Буссе.

Я пішов до поштової скриньки за квартал від ятки. І коли вже мав опустити в неї картку, помітив, що вона світиться, ніби горить. Атож, літери, які написала тітка Лундін, яскріли, мов жарини. Я не втримався і прочитав картку. На ній було написано:

"Королю Країни Далекої.

Той, кого ти так довго шукаєш, у дорозі. Він у дорозі день і ніч і несе в руці знак - осяйне золоте яблуко".

Я нічого не втямив. Але мене чомусь обсипало морозом, і я квапливо вкинув картку до скриньки. Хто в дорозі день і ніч? І хто несе в руці золоте яблуко?

Та ось я глянув на яблуко, яке мені дала тітка Лундін. І побачив, що воно золоте. Воно золоте, сказав я сам до себе. В мене в руці було осяйне золоте яблуко.

Я мало не заплакав. Не справді заплакав, а мало не заплакав. Бо відчув себе дуже самітним. Я пішов до парку Тегнера й сів на лавку. Там не було ні душі. Всі люди вечеряли вдома. В парку стояв присмерк і сіявся дрібний дощ. Але в будинках навколо світилось. Мені було видно, що в Бенковому вікні також світилося. Він тепер сидить там і їсть горох та млинці разом з татом і мамою. Мабуть, скрізь, де світилось, діти сиділи зі своїми батьками. Тільки я сидів надворі в темряві. Сидів сам. Сам із золотим яблуком і не знав, що з ним робити.

Поки що я обережно поклав його біля себе на лавку. Поблизу стояв ліхтар, і світло падало на мене й на яблуко. Але те світло осявало й ще щось на землі. Виявилося, що то звичайна пляшка з-під пива, певна річ, порожня. Тільки хтось заткнув її уламком гіллячки. Мабуть, хтось із дітей, що гралися вранці в парку. Я підняв пляшку й прочитав напис на невеличкій наліпці: "Акціонерне товариство стокгольмських броварів. Другий гатунок". І раптом помітив, що в пляшці щось ворушиться.

У книжці "Тисяча й одна ніч", яку я колись брав у бібліотеці, писалося про духа, замкненого в пляшці. Але ж то було в далекій Арабії і тисячі років тому, та й не в звичайній пляшці з-під пива. Навряд чи в пляшках стокгольмських броварень могли бути якісь духи. Та в цій принаймні був. Далебі, в цій пляшці сидів дух. І з усього видно було, що він хотів вийти звідти. Він показував на дерев'яну затичку й благально дивився на мене. Я ще ніколи не мав справи з духами і трохи боявся витягти затичку. Але врешті-таки витяг, і дух, страхітливо загуркотівши, вилетів із пляшки й почав рости так швидко, що скоро став вищий за найвищі будинки навколо парку Тегнера. Духи здатні на таке: то вони зіщулюються й можуть уміститись в пляшці, то виростають і стають великі, як будинок.

Аж не віриться, що можна так злякатися, як я злякався. Я весь тремтів. Дух озвався до мене просто-таки громовим голосом. Ото б почули його тітка Едля і дядько Сїкстен, яким завжди здавалось, що я розмовляю надто голосно!

- Хлопчику, - сказав дух, - ти врятував мене з моєї в'язниці. Скажи, як тобі віддячитись.

Але я не хотів ніякої віддяки за те, що витяг затичку з пляшки. Дух розповів мені, що до Стокгольма він прибув учора ввечері й заліз у пляшку поспати. Бо для духів пляшка - найкраще місце відпочинку. Та поки він спав, хтось затулив йому вихід. І якби я не врятував його, то, може, він сидів би в пляшці з тисячу років, доки дерев'яна затичка не струхлявіла б.

- А це не сподобалося б моєму королю, - додав дух більше до самого себе.

І тоді я зважився запитати його:

- Духу, а звідки ти прибув?

На мить запала тиша. Потім він сказав:

- Я прибув із Країни Далекої.

Він сказав ці слова так голосно, що в мене аж у голові загуло, і щось у тому голосі збудило в моєму серці тугу за невідомою країною. Я відчув, що не зможу жити, коли не потраплю туди. Тому я звів до нього руки й вигукнув:

- Візьми мене з собою! О, візьми мене до Країни Далекої! Там хтось чекає на мене.

Дух похитав головою. Та коли я простяг йому золоте яблуко, він вражено скрикнув:

- У твоїй руці знак! Ти той, кого я маю забрати. Ти той, кого так довго шукає наш король!

Дух нахилився, взяв мене в обійми, навколо нас засвистіло й загуло, і ми полинули в простори. Далеко під нами залишився парк Тегнера і всі будинки з освітленими вікнами, де діти вечеряли зі своїми батьками й матерями. А тим часом я, Бу Вільгельм Ульсон, мчав у високості під зорями.

Ми були понад хмарами, летіли швидше за блискавку і з більшим гуркотом, ніж грім. Навколо нас яскріли зорі, місяці й сонця. То ми поринали в темряву, то в ясне сліпуче світло, аж я мусив заплющувати очі.

- Він у дорозі день і ніч, - прошепотів я про себе. Так було написано на поштовій картці.

Нарешті дух простяг руку й показав удалину на щось зелене. І оно ніби плавало на чистій блакитній воді, освітлене сонцем.

- Це Країна Далека, - мовив він.

Ми почали знижуватися до тієї зеленої плями. Виявилося, що то острів, який плавав у морі. Повітря над ним було напоєне пахощами тисяч троянд та лілей, у ньому бриніла дивовижна музика, краща за будь-яку музику на світі.

На морському березі височів великий білий замок, і ми опустилися біля нього.

Вздовж берега хтось ішов. І це був мій тато-король. Я впізнав його, як тільки побачив. Я знав, що це мій тато. Він простяг руки, і я кинувся йому в обійми. Він довго не відпускав мене від себе. Ми тоді нічого не казали один одному. Я лише обіймав його за шию і мовчав.

Ох, як би я хотів, щоб тітка Едля могла побачити мого тата-короля! Який він був гарний, як мерехтіло золотом та діамантами його вбрання! З вигляду він був схожий на Бенкового тата, тільки вродливіший. Шкода, що тітка Едля не бачила його. Тоді вона б сама зрозуміла, що мій тато не поганець.

Проте тітка Едля правду казала, що моя мама померла, коли я народився. А дурні керівники притулку не подумали повідомити моєму татові, де я опинився. Він шукав мене цілих дев'ять років, і я такий радий, що нарешті знайшовся.

Я вже давно живу в Країні Далекій. Дні мої всі як один веселі й радісні. І кожного вечора тато-король приходить до моєї кімнати, ми будуємо разом моделі літаків і розмовляємо.

Я росту, і мені тут добре. Мій тато-король щомісяця робить карби на одвірку в кухні, щоб побачити, наскільки я виріс.

- Міо, мій Міо, як ти знов вигнався, - каже він, коли ми міряємо мій зріст.

- Міо, мій Міо, - каже він, і голос у нього ласкавий і ніжний.

Виявляється, я зовсім не Буссе.

- Я шукав тебе цілих дев'ять років, - каже мій тато-король. - Я не раз довго не міг заснути і все проказував: "Міо, мій Міо".

# data[].attributes.attachment_link.title
Міо, мій Міо - Астрід Ліндгрен, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Міо, мій Міо" (автор: Астрід Ліндгрен) онлайн українською. Повний текст електронної книги Астрід Ліндгрен - Міо, мій Міо в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Прослухай текст

# data[].attributes.subject
Прослухай текст

# data[].attributes.body
Астрід Ліндґрен «Міо, мій Міо»

# data[].attributes.attachment_link.title
Астрід Ліндґрен "Міо, мій Міо" (1-12)- аудіокнига (аудіоказка) українською мовою для дітей (ГОЛОС МАМИ) - YouTube

# data[].attributes.attachment_link.description
Астрід Ліндґрен "Міо, мій Міо" (1-12) -аудіокнига українською мовою для дітей (ГОЛОС МАМИ). Ця аудіокнига українською мовою створювалась для того, щоб одна м...

# data[].attributes.headline
Де мешкала письменниця

# data[].attributes.subject
Де мешкала письменниця

# data[].attributes.body
Квартира Астрид Линдгрен в Стокгольме - тут родился Карлсон и Пеппи Длинный Чулок!

# data[].attributes.attachment_link.title
Квартира Астрид Линдгрен в Стокгольме - тут родился Карлсон и Пеппи Длинный Чулок!

# data[].attributes.headline
Життя артиста: Астрід Ліндгрен

# data[].attributes.subject
Життя артиста: Астрід Ліндгрен

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок з Інтером

# data[].attributes.attachment_link.title
Життя артиста: Астрід Ліндгрен