# data[].attributes.attachment_link.title
Рей Бредбері - людина, якій вдалося вільно ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Рей Бредбері мав унікальну пам'ять. За його словами, він пам'ятав все, що почув і побачив, чи не з моменту народження. Пізніше з такою ж легкістю він запам'ятовував все прочитане.

Писати перші оповідання почав в 12 років. До 20 років він твердо вирішив, що стане письменником.

У чотири роки він подивився фільм "Собор Паризької богоматері". На екрані сили мороку боролися з лицарями добра. Малюк відчув сильне потрясіння і з тих пір спав тільки при включеному світлі - боявся темряви.

З 18 років він почав продавати газети на вулиці - продавав їх кожен день протягом чотирьох років, поки літературна творчість не стала давати йому більш-менш регулярний заробіток.

У 1938 році в Лос-Анджелесі Рей закінчив середню школу. В коледж йому вчинити так і не вдалося, через фінансові проблеми. Однак він постійно займався самоосвітою. Так, з дитинства він ходив в бібліотеку, де проводив 3 дні на тиждень.

Бредбері не користувався комп'ютером, а свої тексти набирав старою друкарською машинкою.

Рей Бредбері якось признався, що все життя мріяв одного разу полетіти на Марс, можливо, тому деякі його твори були пов'язані з колонізацією інших планет. У своїх інтерв'ю письменник не раз заявляв, що будь-які технічні нововведення, крім космічних кораблів, викликають у нього паніку, навіть в комп'ютерний вік він друкував на друкарській машинці.

Все своє життя Бредбері жив з однією жінкою - Маргарет Макклур. Разом вони нажили чотирьох дочок: Тіну, Рамону, Сюзанну і Олександру.

Рей і Маргарет одружилися 27 вересня 1947 року. З цього дня протягом декількох років вона працювала цілими днями, щоб Рей міг залишатися вдома і працювати над книгами. Її руками було набрано перший екземпляр "Марсіанських хронік". Їй же і була присвячена ця книга. Разом вони прожили все життя.

За своє життя Бредбері створив понад 800 різних літературних творів, в тому числі кілька романів і повістей, сотні оповідань, десятки п'єс, ряд статей, заміток і віршів. Бредбері традиційно вважається класиком наукової фантастики. Також він створив безліч сценаріїв до фільмів, міні-фільмів та серіалів, вів свою авторську передачу на телебаченні, з 1963 року захопився драмою і випустив кілька збірок п'єс, в 1982 році опублікував збірку своїх віршів і створював багато інших творів, далеких від фантастики.

У сім'ї Бредбері існувала легенда, що прабабуся письменника Мері Бредбері була спалена в ході сумнозвісного процесу над Салемськими відьмами. Цей факт не є достовірно підтвердженим, проте Рей вірив в нього. Взагалі він народився в родині справжнього нащадка англійців-переселенців, які прибули в Північну Америку в 1630 році.

Всесвітньо відомим Рея Бредбері зробив в 1953 році його роман-антиутопія "451 градус за Фаренгейтом" про тоталітарне суспільство, в якому книги підлягають спаленню. Цей роман був в 1966 році екранізований режисером Франсуа Трюффо.

Бредбері за кермо автомобіля жодного разу не сідав. Причиною тому стали дві страшних автомобільні аварії, які він побачив у дитинстві.

У останні роки життя - після перенесеної хвороби - був прикутий до інвалідного візка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти з життя Рея Бредбері

# data[].attributes.attachment_link.description
Ви любите "Кульбабове вино" чи "Марсіанські хроніки" Рея Бредбері? А чи знаєте, якою людиною він був? І що свої найгеніальніші твори написав ще зовсім молодим? Що він не користувався комп'ютером, а свої тексти набирав старою друкарською машинкою? Читайте ще більше фактів про Рея Бредбері! ✓ Читайте і дізнавайтеся більше!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Вікторія Сеник

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеоурок. Рей Бредбері "451 градус за Фаренгейтом"

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз роману "451 градус за Фаренгейтом"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Хата-Читальня

# data[].attributes.attachment_link.title
451 градус за фаренгейтом. УКРАЇНСЬКОЮ. Частина 1. Так приємно було. АУДІОКНИГА

# data[].attributes.body
Антиутопія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Антиутопія ( грец. αντί- , грец. ου - не, грец. τόπος - місце; альтернативно дистопія, какотопія) - зображення у художній літературі чи кінематографії небезпечних наслідків, пов'язаних із експериментами над людством задля його "поліпшення", певних, часто принадливих, соціальних ідеалів, антитеза утопії.

До II половини XX століття домінантним жанром була соціальна антиутопія, але після II СВ з'явилися жанрові різновиди антиутопії, зокрема гротескно-сатиричної, філософсько-психологічної та інтелектуально-іронічної спрямованості. Усвідомлення негативних наслідків діяльності людини - науково-технічного прогресу, урбанізації, масштабних впливів на природу, перегонів з озброєння сприяло створенню нових моделей антиутопії: екологічної, технологічної, політичної тощо.

Вперше термін "антиутопія" ( англ. , anti-utopia) вжив британський філософ і економіст Джон Стюарт Мілль 1868 року. Сам же термін "антиутопія" ( англ. ) як назва літературного жанру ввели Гленн Негліа і Макс Патрік в складеній ними антології утопій "У пошуках утопії" (The Quest for Utopia, 1952).

У середині 1960-х термін "антиутопія" (anti-utopia) з'являється в радянській, а пізніше - і в англомовній критиці. Є думка, що англ. anti-utopia і англ. dystopia - синоніми.

Деякі академічні кола розрізняють дистопію і антиутопію. Наприклад, у "1984" Джорджа Орвелла і "Дивному новому світі" (Brave new world) Олдоса Гакслі дистопія не претендує бути гарною, тоді як антиутопія здається утопією або такою, що намагалася бути утопією, але фатальний збіг обставин, поворот чи інший фактор зруйнував або перекрутив утопічний світ або його поняття. Слово "утопія" означало прекрасне, але нездійсненне майбутнє з елементом соціальної міфології. Утопія трактувалася як країна, яка була досконалою, країна мрій про щастя, зображення досконалого суспільного устрою, позбавленого наукового обґрунтування; довільне конструювання ідеалів; загальна назва планів, проектів для реалізації яких немає практичних підстав, нездійсненні плани соціальних перетворень; сукупність соціальних ідей, лозунгів, цілей, які мають відтінок популізму.

Антиутопія існувала як явище філософсько-художньої думки з античності, тобто з того часу, коли виникла сама утопія.

Антиутопія з'явилася тоді, коли держава і суспільство виявили свої негативні риси, стали небезпечними для людини, не сприяли прогресу. Це критичне зображення державної системи, що не відповідало принципам механізму. В антиутопії завжди виражався протест проти насильства, абсурдного соціального устрою, безправного становища людини. Автори антиутопій, посилаючись на аналіз реальних суспільних процесів, за допомогою фантастики намагалися передбачити тим самим про небезпечні наслідки існуючого порядку або утопічних ілюзій.

Однак на відміну від гострої критики соціальної дійсності антагоністичне суспільство антиутопій за своєю суттю практично стало сатирою на демократичні і гуманістичні ідеали, воно покликане морально справдити історичний соціальний устрій, який виливається в пряму або в додаткову аналогію антагоністичного суспільства.

Формально антиутопія веде свій початок від сатиричної традиції Дж. Свіфта, Ф. Вольтера, І. Ірвіна, С. Батлера.

Антиутопічні елементи знаходимо:

у комедіях Аристофана (як сатиру на утопічну державу Платона);

у творах багатьох письменників XVII-XVIII століття як своєрідну поправку на реальність до утопії Т. Мора, Ф. Бекона, Т. Кампанелли, де вони в більшості випадків виступали лише як сатиричний допоміжний засіб деологічного і практичного коментарю до утопічних побудов;

у фантастичних творах письменників XIX століття (М. Шеллі "Франкенштейн", С. Батлер "Едін", "Повернення в Едін", Г. Уеллс "Машина часу", "Сучасна утопія" та інші).

Інший підхід акцентував увагу на виникненні антиутопії як масового явища, як сформованого літературного жанру. До антиутопії першої половини XX століття традиційно відносили романи "Ми" Є. Замятіна, "Сонячна машина" В. Винниченка, "Котлован" А. Платонова, "Цей дивовижний світ" О. Гакслі, "Безглузда погоня" Ф. Уоррена, "1984" Дж. Орвелла.

У XX столітті антиутопія отримала ще більше поширення. Англієць Ч. Уоллі, який написав книги "Від утопії до кошмару", зауважував: "Все менший відсоток уявного світу - це утопії, всезростаючий його відсоток - кошмари". Причини такого повороту утопічної літератури, перш за все, обумовлені складністю історичного процесу розвитку людства у XX столітті, насиченому потрясіннями за відносно короткий час, який дорівнює життю одного покоління, що увібрало у себе економічні кризи, революції, мир і колоніальні війни, виникнення фашизму, суперечливих наслідків НТР, яка стала міцним двигуном математичного прогресу і яка виявила катастрофічне відставання соціального і духовного прогресу в буржуазному світі. Логічним наслідком подібних настроїв і стала переорієнтація соціально-утопічної літератури на антиутопію. Вона в зображенні майбутнього виходить з принципово інших послань, хоча й дає подібно утопії більш розгорнуту панораму суспільного майбутнього.

Страх буржуазії перед комунізмом і соціалізмом, які втілили в собі головні ідеї утопістів, знайшов своє вираження в антиутопії, але вже явно реакційного спрямування. Серед них твори, які пройняті чуттям всесвітнього песимізму і невіри в людину, зображуючи страшні наслідки технізації, які критикували традиційні утопічні і соціалістичні уявлення про майбутнє суспільство і виражали відкрито антикомуністичні погляди авторів.

Класичну антиутопію характеризували абстрактність, художні моделі ідеального суспільства, установка на результат соціального розвитку, принцип просторово-часової символічності, підвищена емоційність стилю. Світ майбутнього в антиутопії представлений гірше, ніж той, який критикують, справжній. Антиутопія показує картину трагічної реальності, апокаліптичного буття, тому якщо утопія являє собою позитивну модель соціальної системи, то антиутопія дає тотальне заперечення і дійсного, і можливого варіанта майбутнього.

Фантастика склала основу поетики антиутопії, але не будь-який фантастичний твір є антиутопією. Фантастика виконала в антиутопії дві функції:

фантастичні ситуації допомогли розкрити недосконалість існуючого порядку;

показала негативні наслідки тих чи інших суспільних процесів.

Але антиутопія перестала бути антиутопією поза зв'язком з реальністю і соціальною проблематикою.

Антиутопія є логічним розвитком утопії і формально також може бути віднесена до цього напрямку. Однак, якщо класична утопія концентрується на демонстрації позитивних рис описаного в творі суспільного устрою, то антиутопія прагне виявити його негативні риси. Важливою особливістю утопії є її статичність, в той час як для антиутопії характерні спроби розглянути можливості розвитку описаних соціальних пристроїв (як правило - в сторону наростання негативних тенденцій, що нерідко призводить до кризи і обвалу). Таким чином, антиутопія працює зазвичай з більш складними соціальними моделями.

Радянським літературознавством антиутопія сприймалася в цілому негативно. Наприклад, в "Філософському словнику" (4-е изд., 1981) в статті "Утопія і антиутопія" було сказано: "В антиутопії, як правило, виражається криза історичної надії, оголошується безглуздою революційна боротьба, підкреслюється неможливість подолання соціального зла; наука і техніка розглядаються не як сила, що сприяє вирішенню глобальних проблем, побудови справедливого соціального порядку, а як ворожий культурі засіб поневолення людини ". Такий підхід був багато в чому продиктований тим, що радянська філософія сприймала соціальну реальність СРСР якщо не як реалізовану утопію, то як суспільство, що володіє теорією створення ідеального ладу (теорія побудови комунізму). Тому будь-яка антиутопія неминуче сприймалася як сумнів в правильності цієї теорії, що в той час вважалося неприйнятною точкою зору. Антиутопії, які досліджували негативні можливості розвитку капіталістичного суспільства, навпаки, всіляко віталися, проте антиутопіями їх називати уникали, натомість даючи умовне жанрове визначення "роман-попередження" або "соціальна фантастика". Зокрема, роман "Запізнілий цвіт валінурії", який вважається частиною літературознавців як перший український антиутопічний роман, тривалий час був заборонений для публікації в СРСР, оскільки в ньому висловлювалась думка, що радянська людина з кінця ХХ століття не зможе жити у суспільстві далекого майбутнього через нерозуміння його моральних та соціальних принципів.

Антиутопія в самому смислі - це критичне зображення державної системи, яка йшла проти принципів справжнього гуманізму. В антиутопії виражений протест проти насильства, абсурдного існуючого устрою, безправного становища особистості. Автори антиутопій, спираючись на аналіз реальних суспільних процесів, за допомогою фантастики намагалися передбачити їх розвиток в майбутньому, попередити тим самим про небезпечні наслідки існуючого порядку.

Таким чином, утопія і антиутопія мали спільне перш за все у своєму генезисі, їх поєднував комплекс соціально-політичних проблем, серед яких, як людина і суспільство, особистість і держава, свобода і насильство, та інші, які мають філософський характер. Істотною особливістю утопії та антиутопії є те, що вони моделюють певний тип державного устрою. Утопія і антиутопія як художні моделі зорієнтовані на дослідження соціальної системи державного устрою, на вивчення стану людини і відношень між людьми в тих чи інших умовах.

Важливою ознакою утопії та антиутопії став її прогнозуючий характер. Вони націлені на реальність, яку треба змінити, вказали, як треба проводити ці зміни.

Джонатан Свіфт, "Мандри Гулівера"

Жуль Верн, "П'ятсот Мільйонів Бегуми"

Герберт Уеллс, "Машина Часу", "Коли сплячий прокинеться", "Острів доктора Моро"

Анатоль Франс, "Острів пінгвінів"

Олдос Гакслі, "Прекрасний новий світ"

Вільям Голдінг, "Володар мух"

Станіслав Лем, "Повернення з зірок", "Футурологічний конгрес"

Джек Лондон, "Залізна п'ята"

Сінклер Льюїс, "У нас це неможливо"

Ентоні Берджес, "Механічний апельсин", "Жадаюче насіння"

Рей Бредбері, "451° за Фаренгейтом"

Курт Воннеґут, "Утопія 14" ("Механічне піаніно")

Філіп Дік, "Час, що звихнувся"

Іван Єфремов, "Година Бика"

Крістофер Пріст, "Перевернутий світ"

Кліффорд Саймак, "Навіщо їх кликати назад з небес"

Володимир Войнович, "Москва 2042"

Кір Буличов, "Улюбленець", " Перпендикулярний світ"

Сюзанна Коллінз, "Голодні ігри"

Айзек Азімов "Кінець Вічності".

Джеймс Дешнер "Той, що біжить лабіринтом".

Українські антиутопії

Антиутопія // Літературознавчий словник-довідник / за ред. Р. Т. Гром'яка, Ю. І. Коваліва, В. І. Теремка. - Київ: ВЦ "Академія", 2007. - С. 48-49.

Дистопія // Літературознавча енциклопедія: у 2 т. / авт.-уклад. Ю. І. Ковалів. - Київ: ВЦ "Академія", 2007. - Т. 1 : А - Л. - С. 285.

Ю. А. Жаданов. І. І. Кулікова. Художня модель хронотопу в антиутопічному жанрі другої половини ХХ століття // Питання літературознавства. - 2014. - № 89. - С. 97-106.

Ю. И. Кагарлицкий. Что такое фантастика? - Москва: Художественная литература, 1974.(рос.)

Г. П. Сабат. У лабіринтах утопії й антиутопії: Монографія - Дрогобич: КОЛО, 2002 . - 158 с. ISBN 966-7996-39-5.

Ю. М. Ханютин. Реальность фантастического мира. - Москва: Искусство, 1977.(рос.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Антиутопія ( грец. αντί- , грец. ου - не, грец. τόπος - місце; альтернативно дистопія, какотопія) - зображення у художній літературі чи кінематографії небезпечних наслідків, пов'язаних із експериментами над людством задля його "поліпшення", певних, часто принадливих, соціальних ідеалів, антитеза утопії.