# data[].attributes.body
Viimeinen luento

Sydänkohtaus tuli aamulla, ja Markku Kuisma oli kuolla. Työnteko piti lopettaa heti. Tämä haastattelu on jäähyväisluento, joka historian professorilta jäi pitämättä. Hän varoittaa markkinoiden ylivallasta ja kehottaa ottamaan oppia menneisyydestä. Muuten edessä voi olla sota.
SYDÄNKOHTAUS tuli varhain aamulla.

Markku Kuisman sepelvaltimo tukkeutui, eikä happi enää päässyt virtaamaan verisuonissa. Historian professori oli vähällä kuolla.

Oli marraskuinen keskiviikko, kello näytti seitsemää. Vaimo hälytti ambulanssin, ja jo muutaman minuutin kuluttua ensihoitajat kiirehtivät Kuisman kotiin Helsingin Hakaniemessä. Professorille annettiin adrenaliinia ja morfiinia, ja hänet kiidätettiin Meilahden sairaalan sydänasemalle.

Siellä maatessaan professori ajatteli, että jos tämä on nyt kuolema, niin eipä se kovin pahalta tunnu. Hoitajat ja kirurgit häärivät hänen ympärillään valkoisina hahmoina. Kuismasta tuntui kuin hän olisi katsellut elokuvaa.

”Varmasti on tilanteita, joissa kuolema pelottaa. Mutta minä olin vain väsynyt ja vaipumassa jonnekin pois”, hän sanoo.

Kuismalla oli onnea. Joka vuosi noin 25 000 suomalaista saa sydäninfarktin, ja heistä noin puolet kuolee. Sepelvaltimotauti on suomalainen kansantappaja; se on vienyt Kuismaltakin monta sukulaismiestä hautaan.

Mutta professorin hengen pelasti nopeasti tehty sydämen pallolaajennus. Kello 8.22 hänet oli jo operoitu ja vaimokin oli päässyt vuoteen vierelle.

”Apu oli lähellä. Hakaniemi on aika hyvä sijainti saada tuollaisia kohtauksia.”

Vasta jälkeenpäin sairauskohtaus on alkanut tuntua dramaattiselta.

”Yleensähän siinä tuppaa draamaa olla, jos meinaa kuolla.”

MARKKU Kuisma on Suomen arvostetuimpia ja tuotteliaimpia historiantutkijoita. Hän on työskennellyt Suomen ja Pohjoismaiden historian professorina Helsingin yliopistossa vuodesta 2000.

Kuisman taloushistorian asiantuntemusta pidetään ainutlaatuisena. Hän on tutkinut aihepiiriä koko aikuisikänsä ja kirjoittanut useita teoksia, jotka käsittelevät suomalaisen elinkeinoelämän mannerlaattoja: metsäteollisuutta, vakuutusyhtiöitä, Kansallis-Osake-Pankkia, Outokumpua, Stockmannia ja Nestettä.

Työstä on tullut ylistystä. Ja palkintoja.

Tutkimuksissaan Kuismalla on ollut pari tavaramerkkiä. Ensinnäkin häntä on aina kiinnostanut se, mitä suuryhtiöt ovat merkinneet suomalaiselle yhteiskunnalle. Mitä liike-elämän ja poliittisen päätöksenteon risteyskohdassa on tapahtunut?

Tätä kysymystä tutkiessaan Kuisma on monta kertaa päässyt ainutlaatuisten aineistojen äärelle ja onnistunut viemään lukijansa suomalaisen päätöksenteon ytimeen, taloudellisen ja poliittisen vallan kammareihin.

Toinen tavaramerkki on lennokas ja toisinaan myös kantaa ottava kirjoitustyyli. Kuisman mukaan historian kirjoittajalle ei aina riitä sen toteaminen, että yksi plus yksi on kaksi.

”Pitää osata kertoa, miltä se tuntui ja haisi. Mitä ihmisille merkitsi, että yksi plus yksi oli kaksi? Ja on kirjoitettava niin, ettei lukija nukahda.”

Kuismaa pidetään modernin historiankirjoituksen uudistajana Peter Englundin ja Heikki Ylikankaan tapaan. Uusista nimistä muun muassa Mirkka Lappalainen ja Teemu Keskisarja kuuluvat hänen oppilaisiinsa.

Mutta tätä haastattelua ei tehdä yliopistolla, vaan Kuisman maaseutuasunnolla Kärkölässä. 1800-luvulla rakennetun maalaistalon pihalla seisoo harmaahiuksinen mies tummassa t-paidassa ja collegehousuissa. Kuisma on toipilas. Henki jäi, mutta työnteko eli raskaat kirjaprojektit ja stressaavat aikataulut oli unohdettava.

31. heinäkuuta on Kuisman virkauran viimeinen virallinen työpäivä.

Hieman se harmittaa. Mutta myös helpottaa.

”Olin ollut pidempään sydämen takia väsynyt. Vieläkin olen sairas, mutta kuitenkin hyvinvoiva sairas. Ja vapaa kuin taivaan lintu”, hän sanoo.

Kuisma täytti helmikuussa 66 vuotta, ja ajatuksena oli ollut jatkaa työuraa vielä pari vuotta. Sairastuttuaan hän joutui miettimään, miten viestisi kollegoilleen ja läheisilleen, että vuosikymmenten ura akateemisessa maailmassa päättyi ennen aikojaan.

Yliopiston perinteisiin kuuluu, että eläköityvät professorit pitävät kautensa päätteeksi jäähyväisluennon, mutta Kuismalla ei ollut siihen voimia. Olo oli yhä arka.

Sen sijaan hän lähetti joillekin tutuilleen sähköpostitervehdyksiä ja liitti niihin mukaan yhden vanhan kirjoituksensa. Teksti oli Kuisman professuurin avausluento vuodelta 2001. Se oli tuoreen professorin näkemys siitä, miten maailma vuosituhannen vaihteessa makasi.

Kirjoituksessa hän tiivisti historian myllerryksen perusvoimiin, jotka eniten vaikuttivat maailmaan. Niiden mukana olivat kapitalismi ja nationalismi. Kirjoitus julkaistiin myös Helsingin Sanomissa joulukuussa 2001.

Vaikka teksti on parikymmentä vuotta vanha, se kuvaa nykypäivän maailmaa tarkasti. 2000-luvun kuluessa kapitalismi ja nationalismi ovat vain voimistuneet ja myllänneet maailmaa uusiksi. Etenkin Yhdysvalloissa ja Länsi-Euroopassa näkymä on nyt monella tavalla epävakaampi ja synkempi kuin vuosituhannen vaihteessa.

Kuismalle sopii, että tämä haastattelu on se pitämätön jäähyväisluento, jossa Kuisma kertoo arvionsa siitä, mihin maailma on menossa.

Juuri nyt ei näytä kovin hyvältä.

”En tiedä, onko historiassa koskaan vaihetta, jossa olisi pitkään hiljaista ja tyventä. Mutta kiihkeitä spurttikausia on. Sellaisia, että hiljaisessa muutoksessa olleet asiat kypsyvät ja kiihtyvät yhteentörmäysvaiheeseen.”

Kuisman mukaan tällainen törmäysvaihe on käsillä juuri nyt. Koko maailman valta- ja voimasuhteet ovat muuttumassa.

Aloitetaan siis. Puhutaan ensin kapitalismista, sillä se on maailmaa muuttavista voimista mahtavin.

KUISMA ei ole sitä yliopistoväkeä, joka ahdistuu heti, kun aletaan puhua kapitalismista, tehokkuudesta ja tuottavuudesta. Päinvastoin. Entisenä yrittäjänä, yrityselämän tutkijana ja muun muassa Outokummun työntekijänä Kuisma on itsekin markkinatalouden vankka kannattaja.

Siksi häntä harmittaa, että markkinatalous on ymmärretty väärin. Sitä käytetään väärissä paikoissa ja vääriin tehtäviin.

”Markkinat ovat uskomaton voima. Ne ovat kuin tuli, joka on hyvä renki, mutta huono isäntä. Kun markkinatalous pannaan töihin oikealla tavalla, se tekee yhteiskunnalle suuren palveluksen. Mutta jos sen dynamiikan ja logiikan annetaan hallita kaikkea, ei siitä tule yhtään mitään. Nyt siitä on tullut itsetarkoitus, kuin uskonto. Vähän kuin sosialismi oli aikaisemmin”, Kuisma sanoo.

Tällaisen ajattelun tulokset voivat olla pieniä ja kiusallisia: liike-elämästä tuttu kielenkäyttö on tunkeutunut koko julkishallintoon, joka on Kuisman mukaan ”konsulttihimmelirynnäkön” kierteissä. Yliopistoissa, joissa takavuosina oltiin ahkeria ilman kyttäämistäkin, kirjataan nyt työtunteja tietojärjestelmiin, joita kukaan ei sitten seuraa. Se tuntuu kiusaamiselta.

Konsulttipuhe saa aikaan myös muotioikkuja, kuten sen, että yritykset siirtyvät tehokkuusmielessä avokonttoreihin.

”Niissä sitten istutaan traktorikuulokkeet päässä, kunnes joku huomaa, että tuottavuus laskikin.”

Markkinalogiikan perässä juokseminen voi tarkoittaa myös keinotekoisia yritysjärjestelyitä.

”VR pilkotaan osiin, jotka sitten kaikki osaoptimoivat toimintaansa, eikä kukaan ajattele kokonaisuutta”, Kuisma sanoo.

Vastakritiikki tähän kaikkeen on, että mitä pahaa on olla tehokas.

”Ei siinä mitään pahaa olekaan. Varmasti on paikkoja, joissa voidaan tehdä asioita yksinkertaisemmin. Valtiontaloutta pitää hoitaa tarkasti, ja vaikkapa pörssillä on oma tehtävänsä. Mutta markkina-ajattelun tunkeutuminen kaikkialle on sairas piirre. Ja tapa, jolla sitä tuodaan, vieraannuttaa ainakin minua. En varmasti ole ainoa, jonka mielestä konsulttijargon perusteluineen on vastenmielistä. Ollaan jotenkin hakoteillä.”

Merkittävin seuraus kaikkialle työntyvästä markkinalogiikasta on ajattelu, että julkisen sektorin tulisi olla mahdollisimman pieni. Kuisman mukaan tuhansien vuosien historiasta ei löydy yhtään onnistunutta valtiota, joka olisi pyrkinyt olemaan mahdollisimman pieni, heikko ja talouselämään puuttumaton.

”Tästä minä olen huolissani. Nyt tehdään vääriä asioita eikä ymmärretä, mihin se markkinatalous aina valjastetaan. Suomeakin yritetään kovasti uudistaa, mutta vaarana on, että sitä pilataan aktiivisesti. Pelkään, että isänmaa on menossa hunningolle.”

Kuisma puhuu samalla tavalla kuin kirjoittaa. Sivalluksia ja kärjistyksiä seuraa aina perustelu ja pidempi kaari.

Pakitetaan siis vähän. Miten markkinoiden ylivaltaan on oikein tultu?

VUOSITUHANNEN vaihteessa Kuisma kirjoitti Suomen metsäteollisuuden historiaa ja tutki sitä varten 1800-luvun lopun yhteiskunnallista keskustelua. Siis aikakautta, jolloin moderni kapitalismi löi maailmassa läpi.

Kuisma hätkähti: yli sadan vuoden takaiset äänenpainot muistuttivat hämmentävästi sitä keskustelua, jota maailmassa käytiin 2000-luvun taitteessa.

”Ilmapiiri ja poliittiset agendat olivat aivan samat. Järjestelmä- ja ideologiatasolla oltiin palaamassa aikaan, joka oli vallassa 1800-luvun lopulla.”

Aivan kuin 1800-luvun vapaan kapitalismin vuosina myös 2000-luvun taitteessa liberaali demokratia ja markkinatalous näyttivät lopullisilta voittajilta. Neuvostoliitto ja kommunistinen blokki olivat kaatuneet, eikä markkinoille ollut enää pidäkkeitä. Yhteiskunnassa vallitsi tunne, että kaikki, mitä markkinat tekevät ja mihin ne koskevat, on hyväksi.

”Olin itsekin siitä innostunut. Ajattelin, että se on hyvä asia.”

Mutta kehityksessä oli myös nurja puoli.

”Syntyi väärää kunnioitusta yritysvaltaa kohtaan. Ajateltiin, ettei markkinoita saa yhtään kritisoida tai ne jotenkin loukkaantuvat. Mutta eiväthän ne mihinkään karkaa. Jos asiaa katsoo useamman sadan vuoden jänteellä, niin kyllä markkinoita voi ohjata ja pakottaakin.”

Voiton tavoittelua ja jonkinlaista markkinataloutta on ollut maailmassa niin kauan kuin kauppaa on käyty, mutta nykymuotoinen kapitalismi syntyi teollistumisen myötä. 1800-luvun loppu oli vaurastumisen aikaa.

”Jokin toivon näköala kosketti sekä porvaristoa että työväestöä.”

Kuismaa huvittaa, kuinka tarkasti Karl Marx ja Friedrich Engels ennustivat kehityksen jo Kommunistisen puolueen manifestissa. Se kirjoitettiin vuonna 1848.

Manifestin mukaan kapitalismi jauhaa lopulta tieltään kaiken. Se murtaa Kiinan muurit ja muokkaa tielleen osuvat kulttuurit keskenään samankaltaisiksi.

”Niin on todella tapahtunut. Siinä on hemmetin hienosti kuvattu se mekaniikka, jolla markkinat toimivat.”

Vapaan kapitalismin voittokulku pääsi 1800-luvulla hyvään vauhtiin mutta tyssäsi pian. Toivon aika törmäsi vanhoihin rakenteisiin. Nousevat yhteiskuntaluokat eivät saaneet ääntään kuuluviin. Niihin ei suhtauduttu riittävällä vakavuudella.

Samaa on ilmassa nytkin.

”Valtaeliitti on ongelmallinen sana. Mutta kun päättäjät ajautuvat liian kauas siitä kansasta ja niistä valitsijoista, joiden turvallisuudentunnetta ja toivoa heidän pitäisi pystyä vahvistamaan, niin syntyy ongelmia.”

Silloin nationalismi ja populismi ovat ne oljenkorret, joihin tartutaan. Niin kävi 1900-luvun alussa, ja niin on käymässä taas.

”Populismissa ja nationalismissa haetaan oma porukka kasaan. Jokin, joka tuo turvaa. ’Me ollaan sentään me.’ Se on väärä reaktiomalli, mutta hirveän ymmärrettävä.”

Toinen seikka, joka yhdistää maailmaa nyt ja sata vuotta sitten, on taistelu maailman herruudesta.

1900-luvun alussa vanha maailmanvalta Britannia oli menettämässä asemiaan. Saksa alkoi haastaa sen ylivaltaa, ja syttyi ensimmäinen maailmansota.

Nyt samanlainen asetelma on viriämässä Yhdysvaltojen ja Kiinan välille.

”Yhdysvallat on ollut kiistaton mahti toisen maailmansodan päättymisestä saakka. Sen taloutta, teknologiaa, kulttuuria ja sotilaallista voimaa on ihailtu. Nyt vaikuttaa siltä, että Yhdysvaltojen voima olisi hiipumassa. Se ei enää hallitse ehdottomasti, vaan saa haastajia.”

Kun valtatilanne on epäselvä, syntyy monenlaisia kuohuja ja paineita. Vapaa maailmankauppa on vaihtumassa tulleihin ja kauppasotiin.

Kuisma on huolissaan.

”En halua uskoa, että kauppasodat johtavat mihinkään varsinaiseen sotaan, mutta tavallaan sellainen asetelma on olemassa. Samat dynaamiset voimat, joista sota ja väkivalta ovat aina aikaisemmin purskahtaneet. Mutta toivottavasti nyt on opittu historiasta.”

Kuisma sanoo, että sotia harvemmin kukaan haluaa. Ei ensimmäistä maailmansotaakaan kukaan varsinaisesti suunnitellut.

”Mutta sitten tapahtuu ensin A, josta seuraa B, ja siitä ei sitten enää ole paluuta.”

LUENTO keskeytyy toviksi. Pitkän pöydän ääreen on katettu korvapuustikahvit.

Kesäpaikka on viihtyisä. Kaksikerroksinen hirsitalo on sisustettu eleettömästi ja vanhaa kunnioittaen. Puulattiat narisevat. Alakerrassa on veranta, tupa, keittiö ja kaksi kamaria. Työpöydällä on brittihistorioitsija Tony Judtin teos Reappraisals. Kirja kertoo siitä, miten paljon 1900-luvun historiasta olisi opittavaa.

Kesäpaikka on ollut Kuisman perheen henkireikä 1990-luvun puolivälistä. Pihapiirissä on pieni mökki, jonne on kannettu osa kirjoista. Professorin työhuone yliopistolla on käytössä vielä jonkin aikaa.

”Mutta tuskin pitkään”, Kuisma sanoo. Seuraajan haku käynnistyy syksyllä.

Isoista projekteista Kuismalta jäi kesken Helsingin Sanomien historiasarjan kirjoittaminen. Hän harkitsee edelleen tekevänsä jonkin verran töitä, mutta hitaammalla tahdilla kuin aikaisemmin.

Maailman tapahtumiakin voi nyt seurata oman mielenkiinnon mukaan. Kuten vaikkapa heinäkuun huippukokousta. Maailman katseet kääntyivät pariksi päiväksi Helsinkiin, kun Donald Trump ja Vladimir Putin tapasivat Suomessa.

Kuisma tarkkaili kokousta puolivaloilla. Historioitsijan aikajänteellä on aivan liian aikaista sanoa, mikä merkitys tapaamisella oli. Mutta millainen tekijä maailmanvallan uusjaossa on Donald Trump?

”Tekisi mieli sanoa, että Trump on totuus Yhdysvalloista, mutta ei se tietenkään ole koko totuus. Trumpin puheista kyllä paljastuu sellaisia valtasuhteita USA:n ja Euroopan väleistä, jotka kauniimmin puhuva presidentti peittää.”

Trumpin persoona saa Kuisman vetämään henkeä. ”Se on niin mieletön. Se on kuin brechtiläinen teatteriesitys, jonka tarkoitus ei ole paljastaa, mutta joka kuitenkin tulee paljastaneeksi rumia puolia Trumpista ja hänen äänestäjistään.”

Kuisman mukaan suurvaltojen ajattelua on välillä vaikea hahmottaa. Euroopassa on nyt vuosikymmenet totuttu luottamaan Yhdysvaltojen apuun ja sotilaalliseen voimaan, mutta tämä on hyvin lyhyt jakso historiassa.

Kuisma on itse päässyt lukemaan Yhdysvaltojen turvallisuuselinten papereita 1900-luvun alkuvuosikymmeniltä. Niissä ei oltu huolissaan eurooppalaisten tai vaikkapa juutalaisten kohtalosta, vaan siitä, että jos Amerikka ei tee mitään, hallitsee Saksa pian yksinään koko Euraasiaa. Kyse oli kylmästä valtapolitiikasta.

”En jotenkin pidä läntisen arvoyhteisön käsitteestä. Se on liian epämääräinen, pitäisi mieluummin puhua aina jostakin konkreettisesta asiasta. Läntinen arvoyhteisö lakkaa olemasta sillä hetkellä, kun Yhdysvallat tekee jonkin trumpismin, kuten vetäytyy Iranin ydinsopimuksesta tai Pariisin ilmastosopimuksesta.”

Vladimir Putinin suosiolle on Kuisman mukaan yksinkertainen selitys: venäläiset muistavat, millaista on, kun kapitalismia kokeillaan sen kaikkein rumimmassa muodossa.

Kun Neuvostoliitto 1990-luvun alussa romahti, ei venäläisellä yhteiskunnalla ollut toimivia instituutioita eikä moraalista järjestystä.

”Ei siis mitään pidäkkeitä. Se oli laboratorio siitä, miten vapaaksi riistäytyvä kapitalismi pääsee käsistä väärällä tavalla.”

Kuten maailmanhistoriassa usein, se johti Venäjälläkin ryöstökapitalismiin. Sellaiseen, jossa rosvoparonit, aseporukat tai klaanit ottavat vallan. Putin toi siihen muutoksen.

Kuisma vertaa Putinia Ruotsin kuninkaaseen Kustaa Vaasaan, joka laittoi 1500-luvulla kuriin katolisen kirkon ahneuden ja raivasi tieltään kilpailevat vallanpitäjät.

Samalla tavalla Putin toi edes jonkinlaisen ryhdin Venäjälle. Talouteen saatiin raamit ja eläkkeet pystyttiin maksamaan.

Kuisman mukaan venäläisillä on aina ollut itsetunto-ongelmia suhteessa länteen. Edes Neuvostoliiton aikoina se ei ollut oikea haastaja Yhdysvalloille, eikä se ole sitä vieläkään.

”Hollywoodin voimaan verrattuna Venäjän trollit ovat yhtä voimakkaita kuin Terijoen hallitus.”

Vuonna 2015 Kuismalta ilmestyi palkittu teos, jossa hän käsitteli Suomen ja Venäjän vuosisatojen mittaista yhteistä taloushistoriaa. Venäjän läheisyys on tuonut Suomeen paljon hyvää. Ja paljon epävakautta.

Krimin miehityksen ja Ukrainan sodan jälkeen aihe on taas ajankohtainen. Venäjään suunnatut talouspakotteet ja Venäjän aloittamat vastapakotteet ovat iskeneet suomalaiseen elintarviketeollisuuteen.

Kuisma asettelee sanojaan tarkasti. Hän sympatisoi Ukrainaa, mutta haluaa silti miettiä, miten tilanteesta päästäisiin joskus eteenpäin. Kansainvälisissä suhteissa kaupankäynti on yleensä ollut vuorovaikutuksen ensimmäinen aste.

”Siellä, missä ei käydä kauppaa, siellä yleensä panssarivaunut kulkevat rajojen yli”, Kuisma muistuttaa vanhasta viisaudesta.

Talouspakotteiden tehoon hän ei usko.

”Venäläiset syövät vaikka nauriinpäitä ennemmin kuin antavat tällaisessa periksi. Mutta voi olla, ettei pakotteille ole vaihtoehtoa.”

Trumpin ja Putinin lisäksi moni muukin maailman johtaja haluaa nyt profiloitua kovana vallankäyttäjänä, jopa diktaattorina. Yksinvaltaisten järjestelmien rinnalla demokratiat näyttävät hitailta ja kankeilta.

”Ei saada mitään aikaan, pyöritään soten ympärillä, ja toiset menevät yhdellä päätöksellä ohi.”

Kuisman mukaan yksinvaltius voi saada lisääkin seuraajia.

”Konsultit heräävät: ahaa, tuolla systeemillä ja valtaa keskittämällä pärjää. Mutta luulen, että ainakin Euroopasta löytyy voimia, jotka sanovat tälle ajattelulle kiitos ei.”

KUISMAN tieteenala, Suomen ja Pohjoismaiden historia, tutkii maailman onnistuneimpia yhteiskuntia, historian suuria menestystarinoita. Täällä markkinat on pantu sekä töihin että kuriin. Otettu hyödyt irti, mutta ymmärretty, ettei kapitalismi saa tehdä mitä tahansa.

”On käsittämätöntä, että ihmiskunta on pystynyt tuottamaan tällaisen hyvinvointivaltion edes osaan maailmasta.”

Ei kuitenkaan ole itsestään selvää, että näin on jatkossa. Kuisman mukaan 1900-luvun puolivälissä oli vallalla ajattelu, että ratkaisu kaikkiin ongelmiin on aina valtio. Nyt asetelma on kääntynyt: ajatellaan, että kaikki viisaus on yrityksissä.

Sitten Kuisma lipsauttaa jotakin, jota hän heti katuu.

”Suomessa ei ole koskaan ollut näin huonoa hallitusta. Mutta eihän niin voi missään sanoa.”

Kärjistystä seuraa taas perustelu. Kun Juha Sipilän hallitus aloitti, Kuisma suhtautui siihen positiivisesti.

”Ajattelin, että hienoa. Tulee tällainen business mind, joka näkee ison kuvan.”

Mutta sitten alkoivat ”soutaminen ja huopaaminen ja kummalliset puheet”.

”Montako lakialoitetta on mennyt läpi ja montako on vedetty takaisin? Maailmanhistoria ei tunne yhtään esimerkkiä, jossa hyvästä yritysjohtajasta olisi tullut hyvä valtiomies.”

Liiallinen usko markkinoihin näkyy Kuisman mukaan Sipilänkin hallituksessa. Tuottavat valtionyhtiöt halutaan myydä, vaikkei siinä valtion näkökulmasta ole järkeä. Toinen esimerkki on sote-ratkaisu.

”Se on olevinaan markkinahenkisyyttä, mutta pelkään, että siitä tulee rahastuskoneisto, kun yhtiöt päästetään aivan ytimeen.”

”Ei poliittinen valta osaa ja tiedä kaikkea parhaiten. Mutta ei sitä tiedä yksityinen yrityskään. Jokin tasapaino pitäisi olla. Pelkään, että liikkeellä ovat voimat, jotka eivät aina tiedä, mitä tekevät. En viitsi käyttää sanaa uusliberalismi, se on niin höpöhöpöä. Mutta sitä se ikävä kyllä on.”

Kuisma on joskus miettinyt, onko hänellä itselläänkin ollut jokin vaikutus nykyiseen markkinauskoon ja konsulttihöpötykseen.

”Kun olin nuori, yritystoimintaan suhtauduttiin aina automaattisesti negatiivisesti. Siinä oli vaistomaisesti jotakin mätää.”

Kuisma itse ajatteli, että yritystoimintahan on päinvastoin fiksua ja älykästä.

”Joskus tulee katumus. Olenko itse ollut tekemässä sitä liian ihailtavaksi ja ymmärrettäväksi? Olenko heikentänyt ihmisten intuitiivista vastenmielisyyttä yrityksiä kohtaan? Mutta näin sanoessani tietysti ylikorostan omaa rooliani.”

Kuisma sanoo joskus ihmettelevänsä sitä, että nykyiset sukupolvet vaikuttavat olevan markkinoiden edessä avuttomia. Historiasta löytyy vaikka kuinka monta tapausta, joissa markkinoita on kahlittu hyvin tuloksin, Yhdysvaltain kilpailulainsäädännöstä alkaen.

Professorin jäähyväisluennolla on siis hyvin selkeä viesti.

”Ei pidä antautua.”