# data[].attributes.body
På klassens introdag tog gik vi langvejs fra christianshavn metro, mod et gammelt skibsværft bestående af store lagerhaller, med 3 styks storslået moderne aktivistisk kunst. Alle virkede tip top monster glade, mens der blev svunget frem og tilbage på både gynger og set på det kæmpemæssige pendul, hvor vi skulle reflekterer os selv i nutidens pengesystem, men der var nu mest øl og en god morfar i tankerne. Øjenåbnende var det måske ikke og budskabet stod mig ikke lysende klart, men det var uden tvivl et flot syn. Det samme gjaldte den sidste installation, hvor jazzstandarden ‘for your eyes only’ på repeat, også timer senere, snurrede i hovedet på en i takt med panorama fotos mindede en om hvor dejligt gulvet var at ligge på.

# data[].attributes.body
Fredag formiddag besøgte vi Copenhagen contemporary på refhalsøen hvor udstillingen superflex bliver udstillet fortiden. Det første man møder er foyeren hvor medarbejderne byder folk velkommen og giver et indblik i hvad udstillingen handler om og hvad kunstværkerne tager udgangspunkt i. Det første rum på udstillingen er et kæmpe rum med kork gulv hvor der er placeret et stort stativ med mange tremands gynger spredt ud i rummet, meningen med gyngerne er at vise hvad man kan opnå når man samarbejder i fællesskab, vi synes det fungerede rigtig godt og gyngerne er en god symbolik på hvad vi kunne opnå hvis vi samarbejdede mere i samfundet. I det næste rum hænger der et kæmpe pendul som spejler dem der ligger på det euro-farvet tæppe, tanken bag værket er god men det var som om budskabet ikke helt var tydeligt nok og havde problemer med at trække helt igennem.
Men alt i alt var det en god oplevelse hos Copenhagen contemporary og vi vil helt klart anbefale at gå ind og se SUPERFLEX.

# data[].attributes.body
En orange linje af gynger bugter sig gennem SUPERFLEXs store installation one to three swing Hvor gynger normalt er beregnet til individuelt brug, er superflexs gynger designet til, at vi som publikum kan gynge tre personer sammen og dermed opleve styrken i den kollektive bevægelse og potentialet i fællesskaber.

I 2. hal repræsenteres apatien ved et stort pendul, der svinger frem og tilbage over et specialvævet gulvtæppe i eurosedlernes farver. Her inviteres vi til at lægge os ned og overveje de økonomiske strukturer og samfundsmæssige kræfter, som styrer vores hverdag – og mens vi ligger dér, kan vi i dobbelt forstand både reflektere og blive reflekteret i det spejlblanke pendul.

# data[].attributes.body
Til min skoles introdag (som skete en måned efter vi startede) tog vi en tur ud til Copenhagen contemporary. Navnet siger alt, selv området ville kunne blive kaldet contemporar, men nok om det. Det første vi så når vi gik ind var en stor sal med masser af gynger. Ideen var åbenbart at man skulle arbejde sammen om at gynge da alle gynger havde 3 pladser, lidt mærkeligt men det var sjovt alligevel. I det andet rum var der et stort pendul der svingede frem og tilbage, meningen med det var at man skulle lægge sig ned på gulvet( gulvet havde farven af euroen) og kigge op på pendulet. Pæn ide, men udførslen var ikke særlig fantastisk. 7/10.

# data[].attributes.body
Fredag eftermiddag var jeg på supremeflex, hvor jeg blev betaget af alle de indtryk jeg modtog. Det var en oplevelse jeg sent vil glemme, den måde hvorpå jeg blev hevet ind i problemstillingerne, og den måde jeg blev oplyst på som en åbenbaring sendt fra den almægtige allan. Det er vigtigt selv at taget initiativ til at gå på opdagelse i de følelser disse værker vækker og det har uden tvivl gjort mig til et bedre mere åbent og rummeligt menneske, uden supremeflex havde jeg aldrig opdaget meningen med livet, nemlig at hjælpe pantsamlerne på Roskilde Festivalen.

# data[].attributes.body
One Two Three swing er et visuelt og interaktivt værk, som arbejder ud fra leg og fælleskab. Selve værket er et stort stativ, som strækker sig udover en hal med 3 mands gynger i forskellige længder. De inviterede os til at bruge gyngerne frit, og forklarede lidt om værkets bagtanker. Jeg føler personligt budskabet og bagtanken er god, samt det visuelle, men det bliver lidt tabt i at de fleste nok bare gyngede og ikke tænkte meget længere. Finder det også lidt svært at se det tankevækkende ved at lave 3 mands gynger, da det hverken er originalt eller anderledes end en normal legeplads. Teksten satte ivertfald flere tanker i gang end at gynge. Jeg tror hvis man gik derind for at indtage værket og reflektere over dens budskab ville man nok få mere ud af det, men en gymnasieklasse er nok de sidste der gør det. Alt i alt var udstillingen imponerende visuelt, og godt bygget, ideen bag er bare lidt tabt i det legende element.

# data[].attributes.body
Fredag. Vi startede ud med at gynge på en enormt stor gynge. Ideen var at vi ved at gynge ville styrke den bevægelse vi kollektivt fik skabt, og at vi så skulle reflektere over det gode i fællesskaber. Det var sjovt at gynge, men ikke vildt meget mere end det. Hvis jeg havde haft det rigtige mindset, ville oplevelsen have været lidt sjovere, men jeg funderer over om jeg måske mere var en del af noget folk kunne reflektere over, i stedet for at jeg selv var vildt reflekterende. I sal nr. 2 blev vi inviteret til at lægge os på gulvet og overveje den økonomiske struktur og de kapitalistiske og samfundsmæssige kræfter der styrer vores dagligdag. Der lå jeg og ventede på at det store pendul ville falde ned og knuse hele min klasse, det skete aldrig.
Pendulet var et stort spejl, så vi blev tvunget til at reflektere.
Efter at havde rejst mig
overvejede jeg at jeg var gået med til at lægge mig fladt ned på en kæmpe samfundsmæssig kræft. Et gulvtæppe med eurosedlens farver, der repræsenterede pengesedlen.  Det var en lidt tom oplevelse, og ikke den helt store åbenbaring. Dog stødte jeg på ting jeg blev nødt til at spejle mig i (bogstaveligt talt) og reflektere over.

# data[].attributes.headline
Vi var ude og besøge Copenhagen Contemporary.Da vi kom ind i rummet “One Two Three Swing”, kunne jeg fornemme et rum med plads til mange mennesker, ikke nogle specifikke stereotyper, da gyngerne havde plads til tre mennesker, hvilket nok symbolisere en form for accept af mangfoldighed. Jeg fornemmede en neutral lugt, samme lugt som på de fleste offentlige institutioner. Så snart vi gik i gang med at gynge, kunne man fornemme at folk fik en positiv oplevelse ud af det. Min vurdering af deres udstilling er klart god, jeg fik overrasket over at se, at man som installationskunstner kan skabe den samme oplevelse for alle dem der gynger. Copenhagen Contemporary har skabt en oplevelse om styrken i den kollektive bevægelse og potentialet i fællesskaber, hvilket jeg syntes var oplagt til vores introtur. 

# data[].attributes.subject
Vi var ude og besøge Copenhagen Contemporary.Da vi kom ind i rummet “One Two Three Swing”, kunne jeg fornemme et rum med plads til mange mennesker, ikke nogle specifikke stereotyper, da gyngerne havde plads til tre mennesker, hvilket nok symbolisere en form for accept af mangfoldighed. Jeg fornemmede en neutral lugt, samme lugt som på de fleste offentlige institutioner. Så snart vi gik i gang med at gynge, kunne man fornemme at folk fik en positiv oplevelse ud af det. Min vurdering af deres udstilling er klart god, jeg fik overrasket over at se, at man som installationskunstner kan skabe den samme oplevelse for alle dem der gynger. Copenhagen Contemporary har skabt en oplevelse om styrken i den kollektive bevægelse og potentialet i fællesskaber, hvilket jeg syntes var oplagt til vores introtur. 

# data[].attributes.body
I fredags på vores introdag, var vi ude og besøge Copenhagen Contemporary, som havde en udstilling der hed superflex. Der indgik 2 forskellige udstillinger, den første man så var et stort anderledes gyngestativ, med mange gynger rundt omkring i lokalet. Gyngernes funktion var at der kunne sidde 3 personer på den samme gynge, for at skabe fællesskab.

Der var mulighed for at tænde nogle spotlights på gyngerne, så jeg synes at lokalet skulle være mørklagt for at skabe en anden stemning, og så spotlight sne fik en brugbar funktion.

Men jeg synes dog at gyngerne skabte en  god stemning i rummet, da jeg tror mange forbinder gynger med ens barndom, og derfor bringer nogle mere barnlige sider frem i folk.

Det næste værk var pendul, som var beregnet til at man skulle lægge under den og kigge på spejlbilledet af en selv (andre) ligge under og det mønstrede gulvtæppe. Der synes jeg igen man kunne have gjort omgivelserne i rummet enten mere enkle eller mørklagt det, da belysningen gjorde det lidt svært at fokusere på selve værket. Jeg syntes at det var rart at alle fik sig tid til at falde til ro og bare ligge og tænke over hvad de havde lyst til.

# data[].attributes.headline
Ishmael Sylvester 09/17/18Anmeldelse af Superflex, Copenhagen Contemporary.Superflex var en udstilling, der bestod af tre forskellige rum. Det først rum var et stort rum med en masse gynger i forskellige størrelser, som man gerne måtte bruge. Gyngerne var i forskellige farver, og man kunne gynge sammen med flere personer på en gang. Jeg syntes det var underholdene i små 10 minutter, der efter synes jeg ikke det var så sjovt længere, men det så ud til at mange syntes det var hyggeligt og befriende at ikke stå og kigge på en udstilling, men i stedet være en del af den. Det andet rum bestod af en pendul der svingede frem og tilbage over et specialvævet gulvtæppe som var samme farve som eurosedlerne. Meningen bag installationen var at overveje de økonomiske strukturer og samfundsmæssige kræfter, som styres vores hverdag. Overvejelsen havde ikke fundet sted, hvis ikke man var fortalt hvad meningen med pendulet var. Men det var meget afslappende at ligge under pendulet og se det svinge frem og tilbage. Det sidste rum var et mørkt rum, hvor der blev spillet en 35 minutters lang lyd- og videoinstallation skabt af kunstneren Doug Aitken. Inden for rammerne af en popsang, ”i Only Have Eyes for You”, har Aitken skabt et rumligt videoværk, hvor det var meningen at afspejle nutidens urbane landskaber. Det var en rar og afslappende følelse at være i rummet, da sangen var en stille og rolig sang.

# data[].attributes.subject
Ishmael Sylvester 09/17/18Anmeldelse af Superflex, Copenhagen Contemporary.Superflex var en udstilling, der bestod af tre forskellige rum. Det først rum var et stort rum med en masse gynger i forskellige størrelser, som man gerne måtte bruge. Gyngerne var i forskellige farver, og man kunne gynge sammen med flere personer på en gang. Jeg syntes det var underholdene i små 10 minutter, der efter synes jeg ikke det var så sjovt længere, men det så ud til at mange syntes det var hyggeligt og befriende at ikke stå og kigge på en udstilling, men i stedet være en del af den. Det andet rum bestod af en pendul der svingede frem og tilbage over et specialvævet gulvtæppe som var samme farve som eurosedlerne. Meningen bag installationen var at overveje de økonomiske strukturer og samfundsmæssige kræfter, som styres vores hverdag. Overvejelsen havde ikke fundet sted, hvis ikke man var fortalt hvad meningen med pendulet var. Men det var meget afslappende at ligge under pendulet og se det svinge frem og tilbage. Det sidste rum var et mørkt rum, hvor der blev spillet en 35 minutters lang lyd- og videoinstallation skabt af kunstneren Doug Aitken. Inden for rammerne af en popsang, ”i Only Have Eyes for You”, har Aitken skabt et rumligt videoværk, hvor det var meningen at afspejle nutidens urbane landskaber. Det var en rar og afslappende følelse at være i rummet, da sangen var en stille og rolig sang.

# data[].attributes.body
I fredags besøgte vi Copenhagen Contemporary, for at se udstillingen One Two Three Swing!, som var bestående af to forskellige rum.
I det første rum, var der udstillet en masse gynger, som var beregnet til tre. Symbolikken var åbenlys og egentligt ikke så banebrydende som anmeldere og medier har givet udtryk for. Gyngerne i sig selv var fede, og det var selvfølgelig utroligt tankevækkende at tænke på det med samfundet og sådan.
I rummet som udgjorde den anden del af udstillingen, hang et stort pendul ned fra loftet. Gulvet var belagt med et stort gulvtæppe som havde de samme farver som eurosedlerne. Idéen var, at man kunne lægge sig på gulvtæppet og kigge op på pendulet. Pendulet skulle repræsentere noget med frihed, mens man lå på samfundets økonomi og kiggede på det.
Men i bund og grund, virkede det også lidt som om at det egentligt bare var gynger og et pendul, med et halvhjertet politisk budskab, som man lidt har set før. Udstillingen var visuelt mega fed, men ikke så tankevækkende som man kunne have forestillet sig.

# data[].attributes.body
En udstillingen med fokus på Fællesskab og refleksioner over det der styrer det helt store fællesskab, samfundet. Vi kom ud på Refshaleøen til udstillingen, som startede i et stort rum med et kompleks gyngestativ. En lang og kringlet, kraftigt orange jernrør slynger sig gennem rummet og forbinder alle gyngerne som hænger ned fra jernrøret. Gyngerne er til tre personer, og er en reminder om styrken ved fællesskab. En gynge har som regel en en-mands funktion, så derfor giver det en hvis kontrast når man pludselig kan være flere. Det er selvfølgelig muligt at gynge alene, hvilket er mere udfordrende, og når man også prøver at gynge tre, mærker man den ændrede styrke, og kraft ved fællesskabet. Hele klassen gyngede og grinte, nogle prøvede at gynge alene og andre satte sig forskellige veje på gyngen, hvilket kunne symbolere fællesskab i forskellighed. Det var en anderledes installation og meget inkluderende.

I et andet rum med et stort gulvtæppe der fyldte hele gulvet, der var stribet i farverne fra europæiske pengesedler, og med et stort spejlreflekterende pendul der svingede, lagde vi os under pendulet. Vi skulle reflektere over økonomiens magt og styrker, der styrer vores hverdag og samfund. Da vi lå der tænkte man næsten på alt andet end de store pengesumme, tankerne fløj lidt rundt. Vi kiggede op i pendulet som reflekterede os, imens vi reflekterede. Det er jo en god sammenhængen, hvis pendulet ikke havde været der, ville udstillingen være en del kedelig og intetsigende. Et stribet gulvtæppe. Derfor ved jeg ikke hvor meget det i virkeligheden gør at sætte et pendul ind, men det gør det i hvert fald til mere.

Alt i alt var det en udstillingen med stor æstetisk smukhed og i store omfang, den var inkluderende og reflekterende, dog med noget mangel på vedholdenhed af hvad man reflekterede over i det store rum med gulvtæppe og pendul.

# data[].attributes.body
Anmeldelse a Copenhagen Contemporary

På klassens introdag, fredag d 14 september var vi 1Hf2, ude og opleve en udstilling på Copenhagen Contemporary ved Refshaleøen hvor gruppen Superflex, har sat en installation op kaldet One Two Thee Swing!

Superflex’s intentioner og ide med installationen er at, tage fat i det de oplever som, samfundsmæssig apati, en handlingslammelse i forhold til de politiske miljømæssige og økonomiske udfordringer vi står overfor i vores tid.

I den første hal bliver man præsenteret for, deres føret installation som er et stort sammenhængende gyngestativ. Deres udstilling går ud på, at vi som besøgende, kan gynge tre personer, i stedte for at være alene, eller to og to hvor vi dermed oplever styrken i, sammenarbejde og styrken af fællesskab.

I den anden hal, har Superflex installeret et kæmpe stort pendul, man kan spejle sig i, der svinger fra side til side midt i et stort lokale. Superflex vil gerne have folk til at lægge sig under den på gulvtæppet, der er specialvævet i eurosedlernes farver, hvor deres ide er at vi kan ligge og overveje, de økonomiske strukturer og samfundsmæssige kræfter som styre vores hverdag.

Udstilling synes jeg var spændene at opleve. Jeg synes at, det var fedt at det ikke var så traditionelt, med at man går fra det en kunststykke til det andet, men at man kunne være med, idet med at man kan røre ved installationen, og det med at gynge synes jeg frisker det hele lidt op. Dog vil jeg sige at, jeg ikke helt fangede ideen med de emner og problematikker Superflex, gerne vil have os til at tænke over. Men tanken bag deres kunstværk og den måde, de har ville illustrerer det, synes jeg fungerede godt.

Mandag 17-9-18

# data[].attributes.body
Fredag formiddag omkring klokken 11:30 drog vi ud imod Copenhagen Contemporary. Vejret var lidt overskyet, men det forhindrede os ikke i at tage hen til udstillingen. Da vi gik ankom til Refshalevej 173 holdt vi en lille frokostpause, hvor folk fik lidt mad til ganen. Efter vi havde indtaget den lille sandwich som vi fik udleveret, gik vi ind ad hoveddøren til udstillingen.

Da vi trådte ind i den store sal, var det første som mødte os, en stemning af rummelighed og ro. Der var cirka 5 meter til loftet, lokalet var helt oplyst og da vi var de eneste inde til udstillingen på det tidspunkt, emmede atmosfæren i høj grad af kreativitet. Vi fik tildelt en rundviser, som gav os en kort introduktion af den udstilling, vi skulle i gang med at iagttage. Da introduktionen var færdig, fik vi alle sammen fri leg.

Udstillingen var delt op i to rum. Det første rum var et stort rum, som var fyldt med gynger hvor der kunne sidde tre personer. Udstillingen her blev kaldt for ”One Two Three Swing!” Her var gulvet belagt med Cork, gyngerne var farverige og igen var der højt til loftet. Idet alle havde indtaget en plads på hver deres gynge, var der pludselig fuld liv i hallen. Når en af gyngerne var fyldt op med alle tre personer, blev der skabt en enorm kraft. Kraften fra hvert menneske, og kraften som de tre personer kunne skabe sammen, fik hele hallen til at rumme af fællesskab.  Den kollektive kraft som 3 personer kunne skabe sammen, blev virkelig sat i perspektiv da man satte sig på gyngen. Tanken bag denne udstilling var god, og man fik virkelig også en fornemmelse af, at den blev udført til perfektion.

Udstillingen efter var også en del af ”One Two Three Swing!” konceptet. Her var formålet, at man skulle ligge under et kæmpemæssig pendul som svingede frem og tilbage. Underlaget man lå på var et speciavævet gulvtæppe i alle eurosedlernes farver. Tankegangen bag denne installation var, at man skulle overveje de økonomiske strukturer og samfundsmæssige kræfter, som styrer vores hverdag. I modsætning til gyngerne, var det svært at fornemme tankegangen bag denne installation. Man lå mildes talt bare på gulvtæppet, og kiggede op i pendulet, som svingende frem og tilbage. Tankegangen bag var god, men den var lidt svær at fornemme, da man hele tiden fik associationer til Miley Cyrus’ sang ”Wrecking Ball”. Alt i alt ville jeg give hele konceptet fire ud af seks stjerner for, at have udført en udstilling, hvor der blevet gået i dybden med kreative tanker, om hvordan man kunne fortolke demokratiet og vores samfund i dag.

# data[].attributes.body
i fredags besøgte vi et museum med tre forskellige kunstværker der hedder Copenhagen Contemporary.

De tre kunstværker består af et, som er et rum med en masse tre mands gynger. Det andet var en kæmpe spejlkugle hvor meningen var at man skulle ligge under og iagttage. Det trejde var en 30 min lang musikvideo som blev vist på en skærm der stod i en cirkel og omringede en.

Det første kunstværk var meget sjovt og det andet synes jeg ikke var det vildeste. Musikvideoen var meget fed.

De tre kunstværker var alle meget aktivistiske og synes faktisk at deres mening kom godt ud i kunstværkerne.

Synes dog at de var meget langt i forhold til hvor lang tid vi var. Der var kun tre kunstværker, så man gik igennem meget hurtigt.

Men generelt var det meget spænende, men vi kunne godt havde lavet noget andet

# data[].attributes.body
Udstillingen One Two Three Swing! af superflex er indrettet i 2 af Copenhagen Contemporary lokaler. Copenhagen contemporary ligger i B&W gamle svejsehaller. Rummene er store og rå. Da klassen blev lukket ind i det første rum, gik der ikke længe før at alle havde indtaget de mange tremandsgynger. Udstillingen byder op til leg og tænder en legelyst. Snart bredte der sig summen og latter i rummet. Det var fedt at interagere med og sætte bevægelse i det store kunstværk. De store stativer er alle forbundet af en orange linje. Det fører tankerne hen til, at det hele er ét stort stativ, og at vi alle er forbundet. Selvom man måske sidder alene på sin egen gynge, er man stadig en del af den store helhed. Når man kigger rundt i rummet, kan man mærke fællesskabet og legelysten. Når vi når det næste rum, falder en ro over klassen. Vi lægger os alle under det store pendul. når man ligger på gulvtæppet under kuglen, kan man se hele klassen og sit eget spejlbillede. Rummet giver plads til refleksion og står i modspil til del 1 af udstillingen. Samlet set er udstillingen One Two Three Swing! En udstilling der er rigtig flot udført, og en udstillingen der sætter gang i tankerne. Udstillingen er dog ikke en heldagsaktivitet, og er meget hurtig overstået, især hvis man ikke giver sig tid til at gå i dybden.

# data[].attributes.headline
Udstillingen af Superflex på Copenhagen Contemporary, præsenterer 2 værker i separate rum med forskellige udtryk og bevægelser. Vi bliver gennem værkerne inviteret til at reflektere over nogle samfundsstrukturer; økonomi, fællesskab og socialisering. Man kommer først ind i et rum med gynger der hænger fra farverige stolper, som pænt udfylder rummet. Denne sociale konstruktion inviterer øjeblikkeligt til leg. Derefter bevæger man sig ind i et rum med en kæmpe glaskugle som flittigt svinger sig hen over et gulv malet med eurosedlens farver. Bevægelsen var meget i fokus, netop ved observeringen af en spejlkugle, der pendulerer frem og tilbage, og ved beskuerens egen deltagelse i værket “One Two Three Swing”. Vi får følelsen af fælleskab ved sammen at sidde i de utraditionelle gyngestativer med tre pladser. Udstillingen udfordrer kunstens klassiske term. Det bliver nærmest et legende univers hvori det er op til den enkelte at deltage og udforske for at danne sit indtryk af kunstens betydning. Det bliver hermed en fælles fortolkning af værket da deltagensen og fælleskabet er de store tematikker i udstillingen. Det gjorde oplevelsen legerig, farverig og indbydende. 

# data[].attributes.subject
Udstillingen af Superflex på Copenhagen Contemporary, præsenterer 2 værker i separate rum med forskellige udtryk og bevægelser. Vi bliver gennem værkerne inviteret til at reflektere over nogle samfundsstrukturer; økonomi, fællesskab og socialisering. Man kommer først ind i et rum med gynger der hænger fra farverige stolper, som pænt udfylder rummet. Denne sociale konstruktion inviterer øjeblikkeligt til leg. Derefter bevæger man sig ind i et rum med en kæmpe glaskugle som flittigt svinger sig hen over et gulv malet med eurosedlens farver. Bevægelsen var meget i fokus, netop ved observeringen af en spejlkugle, der pendulerer frem og tilbage, og ved beskuerens egen deltagelse i værket “One Two Three Swing”. Vi får følelsen af fælleskab ved sammen at sidde i de utraditionelle gyngestativer med tre pladser. Udstillingen udfordrer kunstens klassiske term. Det bliver nærmest et legende univers hvori det er op til den enkelte at deltage og udforske for at danne sit indtryk af kunstens betydning. Det bliver hermed en fælles fortolkning af værket da deltagensen og fælleskabet er de store tematikker i udstillingen. Det gjorde oplevelsen legerig, farverig og indbydende. 

# data[].attributes.body
I fredags oplevede jeg en interessant og kæmpe stor installation lavet af Superflex, i de gamle industrihaller på refshaleøen. Selve omgivelserne gav en speciel stemning og man må sige at Superflex har fundet det perfekte sted til deres “One Two Three Swing” installation. I det første rum befandt sig et utrolig stort gyngestativ, en meget fin ide om at skabe en fælles oplevelse og bevægelse, ved at gøre det muligt for publikum at gynge sammen 3 mand. Installationen når ud til hver eneste hjørne af lokalet, med gyngestativets store skelet, de skærende knirkelyde fra gyngerne og de kraftige vind bølger der opstod grundet af gyngernes bevægelser. Lyset i øjnene af publikum da de indtræder rummet og bliver inviteret til at deltage i udstillingen. En udfordring opstod da man satte sig på en af gyngerne, og fandt ud af at man skulle koordinere ens bevægelse i fællesskab med de andre. Da det så lykkedes at få skabt en god rytme, blev man fyldt med en tilfredshedsfølelse som man delte med de andre.

Det næste rum man træder ind i blev man mødt af en enorm stor kugle, der mekanisk fra loftet bliver svunget frem og tilbage. Her blev man inviteret til at lægges sig under kuglen.. Det var meget afslappende. Dog opstod katastrofetanker om at den store kugle skulle falde ned og mase alle menneskerne der havde lagt sig under. Vi blev fortalt at det farverige gulvtæppe var eurosedlernes farver.

Alt i alt var det en rigtig god oplevelse, men jeg er ikke sikker på at jeg fangede det budskab Superflex forsøgte at fremkalde.

# data[].attributes.body
Vi står ude på Refshaleøen foran Copenhagen Contemporary. Det er en smule koldt og gråt udenfor, så vi ser endnu mere frem til at komme ind og se udstillingen.

Vi har læst lidt om værkerne, men personligt vidste ikke jeg helt hvad vi var på vej ind til… Det viste sig at være nogle kæmpe gynger, som stod i et stort lyst rum.

Gyngerne hang i et stort stativ, som fyldte hele rummet. Man kunne gynge og have det sjovt, hvilket det også virkede til, de fleste også havde.

Gyngerne var lavet så man kunne gynge flere på en gynge. Det hele var samlet i et stort metalfarvet stativ, bortset fra den øverste del som havde en meget stærk orange farve, der var meget iøjnefaldende.

Gyngerne i sig selv sagde mig ikke så meget. Jeg så det som en sjov og glad udstilling, men uden nogen form for mening bag værket. Men jo mere jeg tænkte over gyngerne, og den orange linje der gik gennem rummet, synes jeg det symboliserede vores samfund. Vi hænger os i noget som er højere end os selv, men vi ikke ser. Udstillingen fremhævede med den orange farve, den højere del vi ikke ser.

I rummet ved siden af, hænger der en kæmpe kugle man kan spejle sig i. Den hænger ned fra loftet, i starten af rummet. Gulvet består af en væg til væg tæppe, med forskellige farvede streger.

Vi ligger os alle sammen under kuglen, som svinger fra side til side. Der begynder at blive stille i det store rum. Alle ligger og ser op på sit spejlbillede. Det er en ret uhyggeligt følelse, at ligge under en stor tung kugle. Det bliver alle hurtigt enige om, mens de fleste lukker deres øjne og slapper af. Det havde været en lang tur herud, men jeg tror ikke folk lukkede deres øjne på grund af trætheden. Det var kuglen der skabte en særlig ro.

Det sidste rum var et helt mørkt rum, med nogle store skærme som stod i en halvcirkel. Der blev spillet en kunstfilm, med en sang som gik igen igennem hele filmen.

Vi lagde os alle sammen ned og så hele filmen. På grund af det helt mørke rum, og sangen der blev spillet igen og igen, mistede man fornemmelsen af tiden.

Da filmen var færdig, rejste vi os alle op og gik udenfor. På vejen hjem havde man sangen fra filmen på hjernen, og det gjorde at man ikke glemte det man havde været inde og opleve.

# data[].attributes.body
Udstillingen “one two three Swing” i Copenhagen Contemporary lavet af superflex, var sat op på langs, i 3 forskellige rum. Hvert rum havde en forskellig installation og dermed meget forskellige budskaber. Jeg ved ikke hvor vidt jeg forstod budskabet med kunsten, men jeg synes jeg fik noget andet ud af det. Man kunne nemlig tydeligt mærke energien og stemningen ændre sig fra rum til rum, som et termometer der langsomt faldt.

I 1 rum var der 3-persons gynger; legerummet. Klassen var helt oppe og køre i dette rum, og løb rundt som små børnehavebørn der endelig havde legepause efter 5 timer.

I 2 rum blev man opfordret til at ligge ned under en spejlblank,kæmpe, grå boldt, der svang frem og tilbage. Efter et par minutter kunne man allerede mærke hvordan energien havde ændret sig. Der var helt stille, mens vi alle lå og kiggede op på vores bevægende refleksion, frem og tilbage. Gad vide hvad de andre lå og reflekterede over? Alt jeg kunne tænke på var hvordan man mon sætter sådan en bolt op. Eller om den nogensinde falder ned. Vejer den mon meget? Uanset hvad vil det vel gøre ondt at få den lige i hovedet. Folk begyndte så småt at ligge og falde i søvn, før vores lærer sagde det var tid til at gå videre.

I 3 rum

# data[].attributes.headline
Felix                                                                       Da vi var på introdag med klassen besøgte vi Copenhagen Contemporary der havde udstillet 3 værker. Det ene værk var One Two Three Swing, som bestod af et stort rum, hvor der var flere forskellige størrelser af gynger. Der var 2 mands gynger og 3 mands gynger og de var i alle mulige forskellige farver. I næste rum var udstillingen med den store svingene metal kugle, der hang over det store tæppe der skulle vise sig at have alle de samme farver som eurosedlerne. Det var sjovt at gå fra det ene rum hvor man næsten var på en legeplads til et andet rum, hvor man skulle finde roen og forestille sig at man lå på en pengesedel.

# data[].attributes.subject
Felix                                                                       Da vi var på introdag med klassen besøgte vi Copenhagen Contemporary der havde udstillet 3 værker. Det ene værk var One Two Three Swing, som bestod af et stort rum, hvor der var flere forskellige størrelser af gynger. Der var 2 mands gynger og 3 mands gynger og de var i alle mulige forskellige farver. I næste rum var udstillingen med den store svingene metal kugle, der hang over det store tæppe der skulle vise sig at have alle de samme farver som eurosedlerne. Det var sjovt at gå fra det ene rum hvor man næsten var på en legeplads til et andet rum, hvor man skulle finde roen og forestille sig at man lå på en pengesedel.

# data[].attributes.body
FELIX

# data[].attributes.body
Copenhagen Contemporary
Udstillingen “one two three Swing” viser internationalt anerkendt nutidskunst i teknisk og pladskrævende formater. Det er super spændene og sjovt. Det handler også meget om fælledsskab. Det var sat op i 3 forskellige rum, hvert tum havde en forskellig installation.  Der var både 2 mands gynger og 3 mands gynger i forskellige farver. Udstillingen byder meget op til leg, og er en helt anderledes måde at lave en udstilling en den helt basale måde at gøre det på. Hvilket jeg også tror gør at folk på vores alder synes det er mere spændene og jeg synes det er en super fed måde at gøre det på.