# data[].attributes.body
Válogasd szét az egyes jellemzőket! Meglátod, ha használod a józan eszed, könnyen megy!

# data[].attributes.attachment_link.description
Döntsd el, hogy az egyes jellemzők melyik stílusrétegre vonatkoznak!

# data[].attributes.headline
Magánéleti stílusréteg - gyakorlati feladatok

# data[].attributes.subject
Magánéleti stílusréteg - gyakorlati feladatok

# data[].attributes.body
1. Egyest kaptál matekból.

a.     Meséld el a legjobb barátodnak az óra utáni szünetben!

b.     Meséld el az érdeklődő igazgatónőnek a folyosón!

c.     Meséld el délután az édesanyádnak/nagypapádnak!

d.     Írj posztot a Facebookra!

2. Hogyan fejezed ki a dühödet az egyes miatt? Káromkodj szép szavakkal!

# data[].attributes.body
Válogasd szét az egyes jellemzőket! Meglátod, ha használod a józan eszed, könnyen megy!

# data[].attributes.attachment_link.description
Döntsd el, hogy az egyes jellemzők melyik stílusrétegre vonatkoznak!

# data[].attributes.body
A mindennapok szókincse folyamatosan változik. Felismered őket?

# data[].attributes.attachment_link.title
Magánéleti stílusréteg szavai régen és ma

# data[].attributes.attachment_link.description
Párosítsd a régebbi, ma már kevésbé használatos kifejezéseket mai megfelelőikkel! 
Vigyázz! Van 3 kakukktojás!

# data[].attributes.body
Fontos kifejezések a témakör elején:
stílus (íróeszköz, válogatás és elrendezés), expresszivitás, adekvátság, eufónia, kakofónia.

# data[].attributes.body
Minden szövegnek vannak meghatározható szerkesztésbeli és szókincsbeli jellemzői. Habár a csatolt szövegek teljesen különbözőnek tűnnek, mégis párosíthatóak, ha a nyelvi jellemzőiket vizsgáljátok!

# data[].attributes.attachment_link.description
Párosítsd a szövegrészleteket a megfogalmazás, megszerkesztettség stílusa alapján!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
41 perce

Szinkronszínésznek álltak a Liu testvérek/ Fotó: Pozsonyi Zita

Olimpiai bajnok gyorskorcsolyázóink ezúttal teljesen új szakmában próbálták ki magukat, amit láthatóan nagyon élveztek.

Ahova csak tehetik, együtt mennek, segítik a másikat a jégen és azon kívül is. Liu Shaolin Sándor és öccse, Liu Shaoang elképesztő sikereket aratott már eddig is a rövid pályás gyorskorcsolyázóknál, s bár még több remek év várhat rájuk versenyzőként, olimpiai bajnokként is tudják, egyszer minden sorozatnak vége szakad.

A sportolók tudatosan készülnek a visszavonulásuk utáni életre, amit mi sem bizonyít jobban mint közösségi oldalukra feltöltött legújabb fotóik, amelyeken megmutatták, hogy ezúttal milyen szakmában próbálták ki magukat.

(A legfrissebb hírek itt)

Liu Shaolin Sándor és testvére Liu Shaoang a DC új animációs filmjében a Szuperállatok ligájában vállalt szinkronszerepet és a képeket látva biztos, hogy nagyon élvezték a felvételeket. A rajongók is bizonyára már nagyon várják az olimpiai bajnokok szinkronszínészi bemutatkozását, amire már nem is kell sokat várni, hiszen a film július 28-án debütál majd a mozikban.

Őszintén meséltek a terveikről: Liu Shaoang marad a gyorskorcsolyázóknál, Shaolin átcsúszhat a divat világába, világmárkák csaphatnak le rá

liu testvérek Liu Shaong Liu Shaloin Sándor DC Comic szinkronszínész

Extra ajánló

Rúzs

# data[].attributes.attachment_link.title
Erre senki sem számított: szinkronszínésznek álltak a Liu testvérek - fotók

# data[].attributes.attachment_link.description
Olimpiai bajnok gyorskorcsolyázóink ezúttal teljesen új szakmában próbálták ki magukat, amit láthatóan nagyon élveztek.

# data[].attributes.attachment_link.title
Megmérték az egyik fekete lyuk tömegét, az eredmény a tudósokat is meglepte

# data[].attributes.attachment_link.description
Az Abell 1201 BCG jelű galaxis közepén található fekete lyukról eddig is tudtak a tudósok, egy új számítás szerint azonban jóval nagyobb, mint azt eddig gondolták.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A nagymama egyre nagyobb tételben lopkodta haza a Kötöttáru Gyárból a kardigánokat. Az alumínium ételhordó emeleteibe is kardigánokat tekert, szegény gyerek meg szégyenkezhetett az iskolában a csipkehorgolt, mindig túl bő felsőkben. Az öreglány egy idő után nemcsak a családot látta el, hanem a szomszédoknak is vitt, de mivel elég esetleges volt, hogy mikor, milyen mintadarabot sikerül ellopnia, a kétemeletes ház előtti padon komoly csereakciók bontakoztak ki. Előbb-utóbb mindenki megtalálta a neki megfelelő kardigánt, az asszony meg cserébe gyufát, tejfölös dobozokat, Burda-szabásmintákat és hímzőfonalat kapott.

Egyáltalán nem olyan volt egyébként, mint egy normális nagymama: rúzsozta a száját, idegborzoló ízléstelenséggel öltözködött, és állandóan hazudozott.
A lánya rettenetesen szégyellte, főleg ez utóbbit. Éjszakai kukázó körútjai alatt számtalan régi fotót szedett össze, és ezeket kitalált történetek kíséretében mutogatta a szomszédoknak. Egyszer még magát Romy Schneidert is bevonta a rokonságba, de számos kisbaba születéséről is hírt adott, hogy aztán elfelejtse, mi is a nevük tulajdonképpen a kisdedeknek, és mennyi idősek. Amikor a lánya nagy ritkán megjelent, és a szomszédok lelkesen faggatták a kis Sanyika vagy Editke születéséről, az öregasszony ártatlan képpel szabadkozott, hogy valami félreértés lehet a dologban, annyi a szenilis nyanya, hogy jóformán csak ő van észnél itten az egész tömbben. A lánya ilyenkor szó nélkül becsukta az ajtót, belülről nekidőlt, és hideg hangon ráparancsolt, hogy fürödjön meg.

A nagymama ezeket a havi egyszeri látogatásokat személyes szabadságának megsértéseként élte meg. Siránkozott, jajveszékelve idézte fel a lánya gyerekkorának szívszaggató epizódjait, amikor rettentő nehézségek árán tudott csak szappant szerezni, aztán sértetten bevonult a függönnyel leválasztott, salétromos kis fürdőszobába, és beült a kádba, amit mindannyiszor alaposan ki kellett előtte sikálni.

Az anya gyerekkoráról szóló epizódokból egyébként egy árva szó se volt igaz, de olyan meggyőzően rikoltozott, hogy ilyenkor még a kislány is bedőlt neki, és óvatlanul vissza-vissza kérdezett a részletekre. Ha nem emlékezett pontosan, hogy mit is halandzsázott előzőleg, akkor a nagymama forgatta a szemeit, és tűnődve másra terelte a szót, előadott valami újabb kitalált történetet, amiben ő maga, akárcsak az előzőekben, a hősiesség vagy a mártírium mintájaként küzdött a gyerekeiért.

Egy rokon mesélte, hogy mielőtt a fia meg a lánya állami gondozásba kerültek, már hetek óta nem adott nekik enni. Egy szomszéd hozott élő csirkét, azt elengedte egy parkban, aztán énekelgetett tovább, vagy kártyát vetett a rettenetes rendetlenségben fuldokló kisasztalon.

A kislány tulajdonképpen ki volt vele békülve, bár a Kötöttáru Gyár-korszakot ő is nehezen viselte. Szerencsére ez se tartott sokáig, mert a nagymama gyorsan változó munkahelyein mindig megelégelték a késéseket, katasztrófákat és halálos betegségeket, amelyek a munkába jutást akadályozták. A Kötöttáru Gyár-korszaknak az a délelőtt vetett véget, amikor a szatyrát lóbáló, délben érkező öreglány nem elalvásra vagy orvosra hivatkozott, hanem arra, hogy leszakadt a Margit híd. A főnöke türelmesen végighallgatta, ahogy szokta, aztán egy pecséttel visszaadta a barna műbőrbe kötött munkakönyvet, és kérte az elvtársnőt, hogy lehetőleg cirkusz nélkül távozzon.

A nagymama nem hagyta annyiban a dolgot, hanem a párttagkönyvvel hadonászva kiabált, és még a szegény, gyógycipős portást is megátkozta. Szeretett egyébként azzal fenyegetőzni, hogy pártvonalon majd mindent elintéz, és az elvtársak akkor majd kinyalhatják a seggét, de sajnos ez soha, utólag se következett be. A nagymama semmit nem tudott elintézni pártvonalon, még azt se, hogy az ócska pincelakás helyett, amiben tíz éve lakott, legalább egy első emeleti szobakonyhát kaphasson. Bár lelkiismeretesen ragasztgatta a tagkönyvbe a bélyegeket, politikai aktivitása többnyire abban merült ki, hogy elment szavazni, és a vejét gúnyos ajakbiggyesztéssel csak úgy emlegette, hogy „a maszek".

A pincelakást egyébként az unokája kifejezetten szerette. Az egybenyitott, kimeszelt pincerekeszek egyike a hálófülke volt, ezt egy karnisra akasztott, elkoszolódott mokett választotta el a zsúfolt elülső helyiségtől, ami konyha, nappali és előtér is volt. A két keskeny ablak a járdára nézett, de csak cipőket lehetett látni, ahogy jönnek-mennek. Ha feltűnt Gizike cipője, a kislány az ablakhoz rohant, a másik kint pedig leguggolt az üveghez, és úgy kérdezte, hogy kijön-e játszani.

Ez a Gizike nevű kis szomszédlány volt a gyerek egyetlen játszótársa a nagyanyjánál töltött időszakok alatt. Egy másik lépcsőház pincéjében lakott, de sokkal több pincerekeszből állt a birodalmuk, mint a nagymamáé. Tényleg valóságos birodalom volt, a gyereket lenyűgözte, amikor Gizike anyja hátravonult a folyosószerű helyiségekbe, és a sötétben újabb és újabb villanyokat gyújtott, aztán hol krumplit, hol tűzifát hozott elő. Náluk is az első, ablakos helyiség volt a nappali, de ott se dohszag, se piszok nem volt, a Gizike anyja mindent folyton nedves ruhával törölgetett, és a lánya haját is szoros, rendezett copfba fonta. Az öregasszonyt nem szerette, szigorúan nézett, ha Gizikét áthívták, igaz, a nagymama is csak rohadt kurvaként emlegette a Gizike anyját, a Vicát, bár ez nem jelentett semmit, szinte mindenkivel rosszban volt.

Gizike apját sose lehetett látni. Állítólag hajós volt a flottillánál, ezért a kislány, ha Gizike mesélt róla, úgy képzelte el, hogy körszakálla van, mint a tengerészeknek. Gizike egyszer mutatott ugyan neki egy fekete-fehér képet egy szűkvállú, cigarettázó férfiról, de legalább annyira valószínűtlennek tűnt, hogy ez legyen az ő hajós apja, mint a nagymama által mutogatott rokonok, akikről egy idő után nem feltételezte már senki, hogy léteznek.

Ha nyár volt, kivittek egy pokrócot a fűre, és babáztak, ha tél, azon a szűk téren játszottak, amit mindenki úgy emlegetett, hogy a két-ház-köz, és aminél messzebb nem volt szabad menniük, csak ha boltba küldték őket.

Télen, ha már vörösre fagyott a kezük, és elzsibbadtak a lábujjaik, vagy ebbe, vagy abba a lakásba mentek le melegedni. A nagymamánál nem kellett levenni a sáros cipőt, mint a Gizikééknél, mert őt egyáltalán nem érdekelte a lucsok. Föltett vizet az alumínium kannában, amit soha nem súrolt ki, és aminek sötétbarna volt a belseje a sok teától.

A járdára néző dupla ablak alatt egy hatalmas akvárium állt. Ha elkészült a tea, leemelte az akvárium sarkán keresztbe tett szűrőt, amivel a döglött halakat szokta lehalászni, és leszűrte a teafüvet. Amikor elkészült, a teafüvet kiütögette, a szűrőt pedig egy laza mozdulattal visszahelyezte az akváriumra.

Gizike megitta a teát, aztán a kisasztalra tette a kötött sapkát, amit a nagymama ajándékozott neki az új szállítmányból. Megköszönte a vendéglátást, és sapka nélkül indult a lépcső felé, mire az öregasszony utána szólt. Gizike zavartan csak annyit mondott, hogy az anyukája kérte, hozza csak vissza, és máskor ne fogadjon el semmit idegenektől, mire a nagymama az unokája könyörgő tekintete ellenére közölte Gizikével, hogy mondja meg a Vicának, kinyalhatja a seggét, aztán föltette a fejére a Gizike által otthagyott kötött kalapot, és vastag zoknis, papucsos lábát a kisasztalra emelve bekapcsolta a rádiót.

Legjobban magyar nótát szeretett hallgatni, aranyfogát villogtatva együtt énekelt az előadóval, aztán a műsor végeztével ülve elaludt, és előrebillenő fejjel horkolt.

A kislány ilyenkor hosszú órákig unatkozott. Az alacsony fények délutánra már nem jutottak a szobába, hamar alkonyodott. Az óriási akvárium ködösen gomolygó víz alatti városra hasonlított, föl-le úsztak az algás üveg mögött a guppik. Az algaevő csigák az üvegre tapadtak, és közelről olyanok voltak, mint a szörnyek. A vizet soha senki nem cserélte, a halak között sajátos egyensúly állt be, mint valami élővízben. Ha a gyerek felágaskodott, és szárított bolhát szórt be nekik, odagyűltek, keringtek, tülekedtek. Voltak kicsik, és mindig lebegett egy-két cafatosan ázó döglött test is, ezekbe a többiek bele-bele csíptek elhaladtukban.

Amikor a guppik háta megpúposodott, az öregasszony azt mondta, megint rájuk gyött a ragály, ígyen bűnhődnek, és csóválta a fejét. Sokkal jobban aggasztotta a halak állapota, mint a gyereké, mert, mint kifejtette, a hal az nem tud beszélni, meg kimenni a boltba, a gyereknek meg van szája, hogy szóljon, ha akar valamit.

Fölösleges lett volna szólni, ezt a kislány hamar meg is tanulta. Többnyire nem volt semmi ennivaló, csak ha a nagyanyja maga evett valamit és hagyott. Ha megéhezett, túrót kanalazgatott egy bögréből, és pálinkát ivott rá, de néha kedvet kapott, és kifőzött egy nagy fazék tésztát is, aztán napokig állt a hűtőben, míg síkos nem lett.

Feketeszedret is szedett a park fáiról, de csak, amit alul elért, meg ami lehullott a földre, ezért a szeder koszos volt, és időnként döglött darazsak meg hangyák maszatolódtak bele.

A halakról viszont soha nem felejtkezett el: bárhol is volt este, egy idő után felpattant, és azt mondta, na én megyek, meg kell etessem a halakat. Sokan azt hitték, ez csak afféle kiszólás nála, nem tudtak az akváriumról.

Azt magyarázta az unokájának, miközben sercegve vakarózott, hogy a halak a halottak lelkei, és azért úszkálnak a vízben, hogy könnyebb legyen nekik. Máskor meg azt, hogy az akvárium aljába telepített hajóroncs a Titanic kicsinyített mása, a szikladarab pedig egy vulkánról van, amibe egyszer belezuhant egy ember, és tiszta fekete kísértetként gyött vissza, és hamufelhő szállt a szájából, amikor beszélni akart. És hogy aki lenyel egy élő guppit, annak meg szivárványos lesz a bőre, de viszont nagyon hamar meghal. Félelmetes dolgokat mondott, miközben szórta a vízibolhát, és hunyorgatva vizslatta a hajóroncs üregeiből elősereglő kishalakat.

Ha az unokája kedvéért elment valami iskolai ünnepélyre, rendszerint onnan is halakra hivatkozva távozott. A kislány meg az anyja egy idő után már jobban szerették volna, ha mégse megy el, de a rákövetkező alkalommal megint megsajnálták, és megint szóltak neki.

Anyák napjára és évzáróra mindig elment. Kicsípte magát, ami annyit tett, hogy kilógatta a pulóverre a préselt Nofretete-medálját, és fölvette a karikafülbevalóit, elpiszkolódott lábára pedig harisnyát húzott. A félretaposott papucsot ilyenkor se cserélte le, ezért látszott, ahogy hosszúra nőtt lábkörmei majdnem kidöfik a harisnyát. Ahogy közeledett az utcán, lila-sárga vagy rózsaszín-zöld összeállításban, kirúzsozva, az anya lehajtotta a fejét, és magában mindig megfogadta, hogy az életben többé nem hívja emberek közé.

Valóban fogalma sem volt, hogy kell egy ilyen ünnepségen viselkedni. Amikor például látta, hogy a többi nagymama és anyuka meghatódik valamitől, akkor ő is szipogni kezdett, és némafilmhősnői gesztusokkal belesírt egy összeragadt férfizsebkendőbe. Vagy felállva tapsolt. Vigyorgott, elkenődött a fogain a rúzs, és az idegen gyerekeket is összepuszilta, hiába próbáltak félrehúzódni, mert szúrt a bajusza. Amikor elunta a kényszerű szereplést, bejelentette, hogy megy haza a halakhoz, és távozott.

Egyszer, a hatodikos évzárón odahajolt a lányához, és diszkréten megkérdezte, hogy tulajdonképpen honnan tudják ezek a gyerekek, hogy ők hányas tanulók. Az anya megütközve nézett rá, és azt felelte, hogy a bizonyítványból, mire az öregasszony szemöldökét ráncolva bólogatott, de látszott, hogy egyáltalán nem érti.

Az anyának volt egy olyan sötét gyanúja, hogy valójában az órát se ismeri.
A munkába járási szokások ezt látszottak igazolni: ha megvirradt, fölkelt, ha besötétedett, lefeküdt. Ha vonattal kellett mennie, azzal ment, ami épp indult. Ha pont nem indult, megkérdezte, hogy mikor megy, és az orrát szívogatva addig állt a peronon, amíg nem jött egy vonat. Titokzatos módon mégis mindig, mindenhová eljutott, ahová akart, többek között arra a hévízi nyaralásra is, ami előtt a lánya ellentmondást nem tűrően megfürdette, és kioktatta a társas üdülőkben betartandó szabályokról.

Az öregasszony megvetéssel hallgatta, mint aki már akkor fürdőhelyre, mondjuk, Abbáziába járt, amikor a lánya még azt se tudta, mi az a kétrészes fürdőruha, aztán begyömöszölt a bőröndbe egy, ki tudja, hol szerzett, fekete-fehér pöttyös műselyem pongyolát.

A pongyola megtette a hatását, a nagymama a fürdőhelyről egy lesült bokszolóval tért vissza, akivel, mint azt elmesélte, első látásra egymásba szerettek. Addig is megfordultak férfiak a pincelakásban, akikről az unokájának mindig csak annyit mondott, hogy még a mozgalomból ismeri őket, és ehhez mindig olyan sokat sejtetően mosolygott, hogy a gyerek a mozgalmat valami túlfűtött, tábortűz körüli orgiának képzelte.

A bokszoló attól fogva rendszeres vendég volt az öregasszonynál. Különös formájú, össze-vissza gyűrődött, a porcoknál vértelen, gyöngyházfényű füle volt és rekedt hangja. Érkezéskor a kislányt, és ha ott volt, Gizikét is mindig a levegőbe emelte, és azt mondta nekik, hogy egyenek sok gombócot, mert attól nő nagyra a cicijük. Ezen hosszan nevetett. Aztán iszonyúan megnyomta az orrukat, mintha azt akarta volna elérni, hogy az övék is lapos és csálé legyen. A kislány megdöbbenve látta, hogy a Gizike orra mellett kétoldalt a belapítástól apró fehér kukacok bújtak elő. Gizike fontoskodva elmondta, hogy ezek mitesszerek. Az apja elmagyarázta neki, hogy ezek irtó pici kukacok, amik az embert eszik, és a kamaszodó lányok azért is olyan soványak, mert a sok pici giliszta elszívja előlük az ennivalót. A kislány borzongva hallgatta, sose hallott azelőtt olyanról, hogy valakit elevenen megegyenek a férgek. Azt tanácsolta Gizikének, hogy dobja be az apró kukacokat az akváriumba, mert időnként a nagyanyja is szokott a halaknak adni, és nagyon szeretik.

A guppik csak ritkán kaptak kukacot, ez csemegének számított. A tubifexet a az öregasszony befőttesüvegben hozta haza, és a vécé mellett tartotta. Amikor beszórta a férgeket, csücsörítve azt búgta, hogy tubi-tubi-tubifex, mintha galambokat hívogatna. Az üveg egy-két nap alatt megbüdösödött, ilyenkor a maradékot lehúzta a megfeketedett vécékagylóba.

A bokszoló azt mondta, ő nem szereti a halakat, csak enni, és ezen is mindig hangosan nevetett. Sokszor hozott süteményt az Aranylomb cukrászdából, leginkább dobostortát, mert neki magának az volt a kedvence. Tudták, kihez megy, de neki mégis köszöntek: jóban volt a házban mindenkivel, és ha fiatalabb férfi lépett ki a kapun, felszólította, hogy üssön. A postásnak, ha az a kisfiát vitte ki levegőzni, sose mulasztotta el megjegyezni, hogy ez a gyerek nem hasonlít az apjára. Aztán amikor arrébb léptek, utánuk kérdezett, hogy ki csinálta ezt a kölyköt, talán a postás? - és viccesen beleütött egyet a távolodó férfi hátába.

Egy alkalommal, amikor a kislányok kimentek játszani, rábeszélte az öregasszonyt, hogy addig öltözzenek be jelmezbe. Beöltöztek menyasszonynak-vőlegénynek, és lefényképeztették magukat az elsőről lehívott postással. A postásnak megvolt a véleménye a guberált, megsárgult menyasszonyi ruha láttán, de aztán némi pálinka elfogyasztása után már ő is beállt a következő fényképhez a bennszülött csoportképbe. Kint eleredt az eső, és a csuromvizes gyerekek arra érkeztek haza, hogy az öregasszony egy mintás függönyben, aranypántos papucsban lejt a szobában, a bokszoló pedig, mint egy izgatott rendező, hadonászva instruálja a cipőpasztával bekent, dülöngélő postást, hogy álljon már oda a bal oldalra, mert ő a néger nő szeretője.

A bokszolóval töltött idilli hónapok egy vonatúttal kezdődtek, és tulajdonképpen egy vonatúttal is értek véget. Pontosabban egy vonatút elejével, de még a peronon. A férfinak el kellett utaznia egy temetésre Ercsibe, és megkérte a nagymamát, hogy kísérje el. A szakítás oka nem volt világos, a később előadott nagyanyai verzió szerint szívszerelme elvtelenül és áruló módon viselkedett, nem érdemelve ki semmi további magyarázkodási lehetőséget.

Állítólag, amikor kiértek a peronra, a kalauz föl-le sétált, és megnézte az indulók jegyét. Az úthoz elegánsan felöltözött bokszoló bemutatta a sajátját, aztán az öregasszonyra nézett, aki kotorászni kezdett a táskájában. Előkerült egy hajlakk, aztán felmutatott a hátratett kézzel várakozó elvtársnak egy párttagkönyvet is, de az nem hatódott meg, hanem szúrósan nézett tovább. A bokszoló ekkor, így hangzott a történet, picit arrébb ment, és leheletnyivel közelebb lépett a kalauzhoz, mintegy elhatárolva magát a keresgélőtől. Sőt, talán valami megjegyzést is tett a táska tartalmára vagy a hajlakkra, ezt már nem lehet pontosan tudni. Az se rekonstruálható, hogy az elvtársnő tényleg lefújta-e a hivatalos személyt, mint az a vasúti jegyzőkönyvben állt, vagy csak a másik utast, az biztos viszont, hogy a bokszoló ezzel végleg kiírta magát a történetből. Nyugodtan megverhette volna azt a kalauzt, de ezúttal nem mondta, hogy üss, hanem meghunyászkodva felszállt az Ercsibe tartó vonatra, és huss: eloszlott még az emléke is, mint üvegtető alatt a sípszó.

A kalaposnak, aki ekkor már lesben állt, sőt, a házbéli rossznyelvek szerint egyenesen ott rejtőzött a kopott mokett mögött, amikor a bokszoló a vonatos szakítás előtti utolsó dobostortával beugrott, több se kellett. Virágcsokorral sietett a férfiakban, sőt az egész emberiségben csalódott öregasszony vigasztalására, és fejcsóválva nyugtázta, hogy hiába puhatolózik, ennek a nőnek itten egyszerűen nincsenek kalapviselési szokásai. Egyelőre!

A gyerekek nagyon hamar észrevették, hogy a kalapos nem teljesen normális. Az volt az ambíciója, hogy elkészítse a világ legkisebb kalapját. Mivel a szőrkalapok gőzöléssel készültek, egyre apróbb félgömböket esztergáltatott, a sikerületlen kísérleti darabokat pedig nekik ajándékozta. Az egyébként alulöltözött játékbabáknak így mind lett kalapjuk, ahogyan a nagymamának is lettek kalapviselési szokásai, a pincelakásba pedig a szőrkalapokkal együtt örökre beköltöztek a molylepkék.

# data[].attributes.attachment_link.description
A nagymama egyre nagyobb tételben lopkodta haza a Kötöttáru Gyárból a kardigánokat. Az alumínium ételhordó emeleteibe is kardigánokat tekert, szegény gyerek meg szégyenkezhetett az iskolában a csipkehorgolt, mindig túl bő felsőkben. Az öreglány egy idő után nemcsak a családot látta el, hanem a szomszédoknak is vitt, de mivel elég esetleges volt, hogy mikor, milyen mintadarabot sikerül ellopnia, a kétemeletes ház előtti padon komoly csereakciók bontakoztak ki.

# data[].attributes.body
Mitől lesz valami SZÉPirodalom?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Betöltés ...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Eddig ismeretlen ősi maja építmények - piramisok, paloták, gátak, összesen több mint 60 ezer különálló szerkezet - nyomára bukkant egy nemzetközi kutatócsoport lézeres távérzékelés segítségével Guatemalában.

# data[].attributes.attachment_link.title
Megfejtették a 4000 éves egyiptomi múmia titkát, a végén már az FBI-nak is be kellett szállnia

# data[].attributes.attachment_link.description
Eddig ismeretlen ősi maja építmények - piramisok, paloták, gátak, összesen több mint 60 ezer különálló szerkezet - nyomára bukkant egy nemzetközi kutatócsoport lézeres távérzékelés segítségével Guatemalában.

# data[].attributes.body
Sárga hátterű keretben lévő szöveg(ek).

# data[].attributes.attachment_link.description
Oktatásügyi portál nem csak osztályfőnököknek

# data[].attributes.attachment_link.title
Március 15-i ünnepi beszéd - Bábolnai Helytörténeti Baráti Kör

# data[].attributes.attachment_link.description
Ez a honlap Bábolna helytörténetével foglalkozik.

# data[].attributes.attachment_link.title
KISALFOLD - Elődöntőbe jutott a Sopron Basket és a SERCO UNI Győr

# data[].attributes.attachment_link.description
Budapest, női NB I. negyeddöntő, 2. mérkőzés. V.: Minár, Kovács N., Rózsavölgyi. Vasas: Papp K. 6, PARDEE 18/15, Smailbegovics 4/3, BUDÁCSIK 6, Nunn 6. Cs.: Tóth O.3, Madár 3/3, Szerencsés, Salamon 6, Gelei, Van Rijs. Edző: Milos Pavlovics. Sopron: TURNER 8, FEGYVERNEKY 12/3, Kunek, Varga 5/3, MAGBEGOR 15/6.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az iskola az a hely ahol az igazgató kezét csókolomot köszön a takarítónőnek. Mert az iskola az a hely, hol az egyenlőségeszme elpusztíthatatlan: a tanárok iskolai végzettsége, élethelyzete, jövedelme, presztízse hasonló, ezért nem fogadnak el hierarchiát. A diákok életkora, végzettsége, napirendje, élethelyzete hasonló, ezért nehezen fogadnak el hierarchiát. Akadhat tanár, aki gyűlöli néhány tanítványát, és akad diák, aki gyűlöli némelyik tanárát, osztálytársát. Az iskola mégis az a hely, ahol tisztelet és szeretet, együttműködés és egymásrautaltság nagyon erős pozíciókkal bír.

Az iskola az a hely, ahol a hibák, vétkek és bűnök sokkal nagyobb eséllyel bocsáttatnak meg, mint később bárhol és bármikor a nagybetűs életben. Az iskola az a hely, ahol még szokás elismerni, beismerni, elvállalni az elkövetett vétket. Az iskola az a hely, ahová a hatalomnak illik, illene halkan és udvariasan, tisztelettudón belépni, bár nem szokott, nem így szokott. Az iskola az a hely, ahol egy tanár nevű különleges lencse vagy tükör működik, amely összegyűjti a felnőtt és tudományos világ ismereteit, hogy azokat tantárggyá átalakítva befogadhatóvá tegye és kisugározza a gyerekeknek, kamaszoknak, diákoknak.

Az iskola az a hely, ahol temérdek önmagában haszontalan és felesleges ismeretet tanulunk, amelyekből valahogy mégiscsak összeáll egy világ, világkép, valóságról való érvényes tudás. Az iskola az a hely, ahol az érettségi tablókon mintha megvalósulna a feltámadás örök ifjúsága: mindenki 18-19 éves a képeken, az is, aki húsz, és az is, aki ötven éve született. Csak a tanárok fotói jelzik az idő múlását.

Az iskola az a hely, ahol az írásbeli érettségik napjain sok tucat fiatal összpontosít, dolgozik néma csendben - míg kinn dübörög a légkalapács. Aztán, meglehet, dél körül egyszerre végeznek.

Az iskola az a hely, ahol már életre szóló élménnyel, de még nagyobb kockázatok és balesetek nélkül próbálható ki, élhető meg a szerelem. Az iskola az a hely, ami egyszerre a kudarc, a siker és a szabadság birodalma, feltéve, hogy „rossz tanulóról", jól motivált tehetségről és munkáját szerető tanárról van szó.

Az iskola az a hely, ahol a konyhás néni minden gyereket ismer arcról, mígnem a konyhát kiszervezik, de lesz egy új konyhás néni, aki hamarosan ismét arcról ismeri a tanulókat. Az iskola az a hely, ahol a felújításnak csak és kizárólag nyáron lenne szabad lezajlania, de olykor egy irodaház újul meg nyáron, az iskola marad őszre. Az iskola az a hely, ahol szalagos magnót használnak, amikor már mindenütt kazettásat, és kazettás magnót, amikor másutt cd-lejátszót.

Az iskola az a hely, ahol, nem verbálisan és tudatosan bár, hanem csak ösztönösen és tudat alatt, de megtanuljuk, hogy a közösség elnyom és védelmez, bánt és óv, frontvonal és otthon egyszerre, miközben az egyén egyidejűleg lehet szabad és magányos, vagy függő helyzetű, de társas lény.

Az iskola az a hely, ahol sokan életükben utoljára olvasnak verset, hallgatnak komolyzenét, nézegetnek festményt. Az iskola az a hely, amely, bár védettséget politikától, eszméktől, vétkektől és bűnöktől nem élvez, mégis van benne esély „a jó laboratóriumára" is.

Az iskola az a hely, ahol az igazgató kezét csókolomot köszön a takarítónőnek.

# data[].attributes.attachment_link.description
Az iskola az a hely ahol az igazgató kezét csókolomot köszön a takarítónőnek. Mert az iskola az a hely, hol az egyenlőségeszme elpusztíthatatlan: a tanárok iskolai végzettsége, élethelyzete, jövedelme, presztízse hasonló, ezért nem fogadnak el hierarchiát. A diákok életkora, végzettsége, napirendje, élethelyzete hasonló, ezért nehezen fogadnak el hierarchiát.

# data[].attributes.attachment_link.title
KOSZTOLNYI DEZS: A SZEGNY KISGYERMEK PANASZAI

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hogy pontosabb képet formálhassak a kameruni börtönállapotokról, az Esuhoz legközelebb eső fogdába, a wumi börtönbe látogattam.

A tiszta, rendezett, U alakú udvart veteményesek és épületek határolják. A börtönnek jelenleg 99+12+3 lakója van. Két vályogtéglafalú épület összeomlott, meséli a szolgálatos börtönparancsnok, falait kimosta az eső, ezért kellett 99 foglyot egy kb. 100 négyzetméternyi hálóba zsúfolni. Két fogolynak jut egy ágy, de így sem elég a hely, többen közülük a csupasz betonon alusznak. A hálóhoz egyetlen illemhely tartozik, az ürülék elvezetése száraz évszakban könnyen megoldható, viszont esős évszakban elárasztja az udvart. Amikor épp nincs áramszünet, akkor vizet a városi hálózatból kapnak, ellenkező esetben az udvaron lévő kútból szivattyúznak. Most éppen hetek óta nincs villanyáram, és a szivattyú is elromlott, ezért az udvaron álló két, nagyjából százliteres tartály vizét nem használják másra, mint ivásra és főzésre, így két hete tisztálkodásra nem jut egy cseppnyi víz sem.

A kisebb épületben komfortosan lehet élni; ez a 12 idősebb rabé. Ezt az épületet, hogy a vályogtéglafalat megerősítsék, levakolták, majd kívül-belül lefestették, a kb. 30 négyzetméternyi hálóban mindenkinek saját bambuszágya van. Az időseket védeni kell, magyarázza a parancsnok, a fiatalabbak gúnyolódásától, és az egészségük is több figyelmet kíván.

A 3 nő külön zárkában van; ennek beltere tisztábbnak, lakhatóbbnak tűnt, mint sok, általam látogatott család otthona. A zárka külön kis udvarra néz; ottjártamkor a három nő éppen ebédet főzött.

A nagy, közös férfiháló bambuszmennyezetéről egy kábelen lóg az egyetlen égő; hogy ez tűzveszélyt jelenthet, azzal a parancsnok is egyetért, de ilyen még nem fordult elő. És kábeles öngyilkossági kísérlet sem, teszi hozzá, mint aki gondolataimban olvas.

A rabok naponta egyszer kapnak enni: fufut vagy rizst. Hetente kétszer van látogatási idő, akkor ezt pótolhatják a látogatók; akinek nincs látogatója, annak marad a napi egyszeri étkezés.

A börtönorvos a rendelőt mutatja: az egyetlen bútordarab az íróasztal, de ha nagyon szükséges, akkor behoznak egy-két ágyat. Saját forrásból csak a sürgősségi ellátásra futja, a könnyű és középsúlyos esetek megoldásához viszont ennyi elég. Hasmenés, malária, ez a két leggyakoribb betegség, a súlyosabb betegek kezelési költségét a család állja, az egyedülállóknak pedig összepótolnak a börtönőrök és a börtönorvos. A nagyon súlyos betegeket kórházba viszik; ez ritkán fordul elő, mert a kórházból a legnagyobb a szökési lehetőség.

Ülnek itt lopásért, csalásért, hamisításért leginkább, de emberölésért is. A húsz év körüli fiatalembert például egy szarvasmarha ellopásáért ítélték hét évre.

A börtön saját veteményesét a foglyok művelik meg; ez a munkaterápia. Sportolni (foci) naponta lehet. A bamendai börtönben iskola is van saját oktatókkal, meséli a parancsnok; ott az írástudatlanokkal foglalkoznak. A legnagyobb gondot a rehabilitáció jelenti, mert a hontalanok, a család nélküliek, a korán árván maradtak kényszerülnek leginkább lopásra és egyéb bűntettre, és börtönéveik letöltése után szinte lehetetlen visszaintegrálni őket a társadalomba. Ez jelenti a legnagyobb problémát, summázza, mert vagy visszaeső bűnösökké, vagy szervezett bűnöző csoportok tagjaivá válnak.

Turóczi Ildikó

# data[].attributes.attachment_link.title
Ilyenek a börtönök Kamerunban - helyszíni tudósítás

# data[].attributes.attachment_link.description
Hogy pontosabb képet formálhassak a kameruni börtönállapotokról, az Esuhoz legközelebb eső fogdába, a wumi börtönbe látogattam. A tiszta, rendezett, U alakú udvart veteményesek és épületek határolják. A börtönnek jelenleg 99+12+3 lakója van. Két vályogtéglafalú épület összeomlott, meséli a szolgálatos börtönparancsnok, falait kimosta az eső, ezért kellett 99 foglyot egy kb.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Knapp Éva. Librum evolvo: Eszme- és könyvtörténeti tanulmányok a XVI-XX. századból (Budapest: reciti, 2017).

A 16-20. századi magyarországi irodalom-, könyv- és művelődéstörténet kutatásának a 2017-es évhez köthető eredményei között kiemelkedő helyet foglal el Knapp Évának a szerző szíves közlése szerint Cicerótól kölcsönzött, Librum evolvo, azaz - az antik papirusztekercsek használatára utaló kifejezést az újabb kori formátumra alkalmazva - „kinyitom a könyvet", vagy „olvasom a könyvet" címmel megjelent tanulmánygyűjteménye. A címválasztás, de elsősorban a közreadott tanulmányok tematikája összekapcsolja a kötetet a Libellus - Válogatott könyv- és könyvtártörténeti tanulmányok (Budapest: Balassi, 2007)című munkával, de - ahogyan a szerző a Bevezetésben felhívja rá a figyelmet - az újabban készült dolgozatokban a témák kifejtése új megközelítésen és módszereken alapszik, s a vizsgálódások hangsúlyosan eszme- és irodalomtörténeti irányultságúak.

A kötetben Knapp Éva összesen tizenöt, rövidebb-hosszabb tanulmánya látott napvilágot. A szerző első alkalommal periodikákban (az ItK, a Könyvtári Figyelő, a Magyar Könyvszemle és Az Egyetemi Könyvtár Évkönyvei hasábjain), illetve tanulmánygyűjteményekben (köszöntőkötetekben, valamint a Doromb sorozatban) közölte őket. A tanulmányok némelyikének szövegében a korábban megjelent változatokhoz képest kisebb-nagyobb mértékű átdolgozás nyomai fedezhetők fel. Az átdolgozás szembetűnő mértékű például az Egy ismeretlen ferences könyvtár a XVIII. században című dolgozat esetében a korábbi, a MONOKgraphia Tanulmányok Monok István 60. születésnapjára (Budapest: Kossuth Kiadó, 2016) című kötetben közölt változathoz képest. Az Ismeretlen nagyszombati és pozsonyi nyomtatványok a XVII-XVIII. századból című írás három különálló közleményben volt olvasható a Magyar Könyvszemle 2014-es, 2015-ös és 2017-es évfolyamaiban. A tanulmányok közül egy, a 2017 májusában, A reformáció emlékezete a kora újkori Magyarországon címmel megrendezett tudományos tanácskozáson elhangzott előadás szerkesztett változata (Arbor haereseon) itt jelent meg először.

A dolgozatok nagyobb fejezetekbe való beosztása az ilyen jellegű kiadványok általánosan elfogadott szerkezetének megfelelően tematikus és időbeli rendet tükröz, s mindegyikre jellemző az inter- és transzdiszciplináris megközelítés, a különféle tudományágak módszertanának egyidejű, illetve egymással váltakozó alkalmazása. Egy-egy tanulmány jelentőségét elsősorban az adja, hogy a már ismert vagy éppen a kutatás figyelmét a korábbiakban elkerülő források, forráscsoportok tárgyalásában, feltárásában a szerző új szempontokat érvényesít, több tanulmány új alapkutatásra épül, így a kötet számos új adattal gazdagítja 16-20. század, de elsősorban a régi magyarság irodalmáról és könyvkultúrájáról alkotott képet. A tanulmányokban vizsgált nyomtatott és kéziratos források, forráscsoportok között egyaránt megtalálhatók különböző irodalmi műfajú, verses és prózai művek, a könyvtártörténet, egyháztörténet jól kiaknázható forrásanyaga, továbbá az egy-egy szöveghez, nyomtatványhoz kapcsolódó képi ábrázolások is. A feltárt és elemzett források egy részét a Budapesti Egyetemi Könyvtár gyűjteményében őrzik, de a kutatás több esetben kiterjedt számos magyarországi és külföldi könyv- és grafikai gyűjteményre, valamint nem nyilvános, a kutatók számára sem hozzáférhető magángyűjteményekre is (ez utóbbi esethez vö. a kötet 197-198. lapjait).

A kötet tanulmányainak egy része Knapp Évának egy-egy szűkebb téma iránti tartós érdeklődéséről árulkodik. Ebből a szempontból mindenképpen kiemelendő a német katolikus teológus, retorikatanár és hitszónok Matthaeus Tympius retorikai vonatkozású művei magyarországi recepciótörténetének új, forráskutatáson alapuló összefoglalása. Knapp megállapítja, hogy a régi magyar irodalom történetének kutatói számára korábban szinte ismeretlen Tympius életművének elsősorban a retorikai vonatkozású része jutott el Magyarországra. A történeti katalógus-adatoknak a magyarországi közgyűjteményekben és történeti magánkönyvtárakban található példányok áttekintése révén való kiegészítésével levonja a következtetést, mely szerint a magyarországi olvasók körében a 17-18. században folyamatos volt a Tympius munkái iránti érdeklődés, s e ténnyel a magyar retorikatörténet kutatásában mindenképpen számolni kell. Hasonlóan kiterjedt, új alapkutatás eredményeit összegzi a szerző a VI. Pius nevéhez köthető imádságoskönyvek magyarországi befogadástörténetét, a mesztegnyői ferences könyvtár 18. századi történetét tárgyaló, valamint az ELTE Egyetemi Könyvtár 1561-1773 közötti időszakának könyvtárosait számba vevő tanulmányokban. Az irodalom- és könyvtártörténet e kutatatlan területeiről elmondható, hogy viszonylag kedvező forrásadottságokkal bírnak, így Knapp Éva a rá jellemző alapos körültekintéssel vállalkozhatott elemző és összegző bemutatásukra. A módszertanilag is példaértékű, filológiai megközelítésű tanulmányok hasonló vonása, hogy a szerző a VI. Pius személyéhez kapcsolódó imádságoskönyveknek, a mesztegnyői kolostori könyvtár állományának feltárása, vagy éppen az Egyetemi Könyvtár jezsuita korszakában működő könyvtárosok részletes számbavétele mellett jól rendszerezett formában közli az egy-egy témával kapcsolatos forrásadatokat.

A Librum evolvóban olvasható tanulmányok egyik jellegzetes sajátossága, hogy Knapp Éva korábban össze nem gyűjtött forrásokat rendez egy-egy csoportba, s a rájuk vonatkozó adatokat könnyen áttekinthető szempontrendszer alapján igen jól hasznosítható katalógusokban adja közre. A már említett négy íráson kívül több dolgozat is tartalmaz ilyen, hosszabb-rövidebb terjedelmű katalógust, listát, táblázatot. Jól áttekinthető formában ismerhetjük meg többek között az Epistolae Matthiae Corvini... című nyomtatványcsoportot, Pázmány Péter magánkönyvtárának köteteit, a budapesti Egyetemi Könyvtár 1635 előtti ősállományának negyven új kötetét, vagy Otrokocsi Foris Ferenc könyvtárának a BEK gyűjteményében őrzött köteteit.

Az összeállítás a fentieken túl azt is jól tükrözi, hogy Knapp Éva érdeklődéssel fordul az irodalomtörténeti szakirodalomban korábban már tárgyalt témák felé is, s a velük kapcsolatos adatokat vagy azok egy részét újfajta megközelítésmód, korábban nem alkalmazott módszerek segítségével új, az eddigieknél tágabb kontextusban helyezi el és összegzi. Így például a niklai síremlék 1860-as avatási ünnepségéhez kapcsolódóan megjelent költemények bemutatása révén fontos adatokkal szolgál Berzsenyi utóéletéhez. Más esetben a kassai jezsuita szerkesztésű Mátyás-levelek kiadásainak alapos vizsgálatával új forrásokra hívja fel a figyelmet Janus Pannonius epigrammáinak textológiájához. Egy-egy tanulmány középpontjában a megelőző kutatások során több alkalommal értelmezett könyvillusztrációk állnak: az Adriai tengernek Syrenaia díszcímlapján látható ábrázolás és az Arbor haereseon elnevezésű metszet. Knapp Éva e képi források értelmezésében a könyvészeti megközelítést érvényesíti, mely a korábbi elemzésekből vagy hiányzott, vagy teljességgel tévútra vezette a kutatókat, s az új szempontú vizsgálat mindkét esetben meggyőző, jelentős eredményekre vezet.

Itt érdemes felhívni a figyelmet arra, milyen sikeresen alkalmazhatóak az irodalom- és könyvtörténeti kutatásokhoz az évről évre egyre nagyobb számban rendelkezésre álló, és egyre bővülő adatállományt közzétevő internetes adatbázisok. Az egyre könnyebben használható, egyre nagyobb forráscsoportot lefedő számítógépes eszközök rendkívül hatékonyan segítik, és jelentős mértékben felgyorsítják többek között a textológiai, filológiai, könyvészeti vizsgálatok elvégzését. Az adatbázisokra épülő kutatási módszerek alkalmazására például szolgál Knapp Évának az a tanulmánya, amelyben azonosítja a korábban tévesen Szegedi Kis István Speculum pontificum Romanorum című kiadványa részének vélt, ám valójában Szent Ágoston eretnekségtani munkájához a genfi humanista, Lambert Daneau által készíttetett Arbor haereseon-metszetet közlő 16. századi nyomtatványokat.

A Librum evolvo kiemelt jelentőségű darabjaiban a szerző a Budapesti Egyetemi Könyvtár, illetve jogelődje, a nagyszombati jezsuita egyetem könyvtára kora újkori és ősnyomtatvány-gyűjteményére irányuló kutatásai eredményeit teszi közzé. Ezek közül egyaránt fontosak az olyan, kisebb hatókörű eredmények, mint például a feltehetően horvát nemesi származású Joannes Vagych 17. századi könyvjegyzékének véletlenszerű felbukkanása, s a hosszan tartó, célzott kutatómunkának köszönhető, nagyobb jelentőségű, sőt akár szenzációsnak is nevezhető felfedezések, mint amilyen a nagyszombati jezsuita könyvtár 1635 előtti ősállománya negyven új kötetének vagy Pázmány Péter szétszóródott pozsonyi magánkönyvtára 26 kötetének (31 mű) azonosítása. Mindkét, e formájában véletlenszerűen kialakult könyvlista tanulmányozása önmagában is számos érdekességet hordoz, sajátos lenyomataiként a 17. századi magyarországi, jezsuita könyvkultúrának. A kötetekbe belelapozva, beleolvasva új szempontok merülnek fel a bölcsészet- és természettudományok összes ágát átfogó jezsuita műveltség tanulmányozásához, s például Pázmány saját kezű bejegyzései, kiemelései önmagukban is adatértékűek, antropológiai, irodalom- és eszmetörténeti vonatkozásban egyaránt. Több esetben igen elgondolkodtatóak azok az adatok is, melyek e több száz éves kötetek olykor igen kalandos sorsára vetnek fényt. Pázmány egyik, II. Ferdinándtól kapott könyve 1782-ben még az Egyetemi Könyvtár gyűjteményében volt, de a 19. század első felében már Bresztyánszky Adalbert tihanyi apát magánkönyvtárát gazdagította, hogy onnan kikerülve egészen 1999-ig lappangjon, majd az Egyetemi Könyvtárnak az antikvár kereskedelemből kelljen visszavásárolnia. Más esetben Knapp Éva valóságos nyomozói munkával tudta kideríteni, hogy egy 1987-ben még a nagybörzsönyi plébániai könyvtárban lévő, eredetileg a Pázmány-könyvtárból származó prédikációskötet nem tűnt el végleg, csak éppen győri magántulajdonba vándorolt.

A példamutató szakmai igényességről tanúskodó kötetre vonatkozóan csupán két, kisebb jelentőségű kritikai észrevételt tennék. A jelen kötet megjelenése és a Mátyás király „firenzei oroszlánjai" című tanulmány első közlése közti, viszonylag nagyobb időbeli távolság okán a szerző esetleg megfontolhatta volna a dolgozatban felhasznált szakirodalom bővítésének lehetőségét. A Héderváry-kódex említése kapcsán érdemes lett volna felhívni a figyelmet e jelentős kéziratos forrás időközben napvilágot látott hasonmás kiadására ( Héderváry-kódex: Mátyás király leveleskönyve a Héderváry család egykori könyvtárából, [Bp.], MOL, 2008). Az e kiadványra való hivatkozás alkalmat teremtett volna a szerzőnek arra, hogy helyesbítse az annak Rácz György által írt bevezetésében olvasható adatokat a Mátyás-levelek egyetlen egykorú kézirata hagyományozódására vonatkozóan. Rácz összegzése szerint ugyanis: „A mára elveszett, de publikációból ismert utolsó oldal feljegyzése szerint a kézirat Janus Pannonius utolsó éveiben egy, a pécsi püspökséghez közel álló személyé lehetett, és később is pécsi püspöki tulajdonban volt. A XVII-XVIII. században a kódexet már a pozsonyi jezsuiták könyvtárában használták a tudósok. Nem kizárt, hogy a kötet még Telegdi Miklós pécsi püspök hagyatékával került a nagyszombati jezsuitákhoz 1586-ban, majd onnan a pozsonyi könyvtárba." Ezzel szemben az Epistolae Matthiae Corvini... című munka 1745-ös kolozsvári kiadásában, az olvasói előszó 2. lapján a következőt olvashatjuk: „Szeretnéd tudni, hol rejtőzött nagyjából 250 éven át ez az értékes kincs? Sokáig egy budai archívumban, majd egy nemesember őrizte, aki irodalmilag művelt volt, de a könyvre nem figyelt, s az egerek jócskán meg is rágták. Ezt követően egy férfiú, aki kiváló katona volt, s a haza és a tudományok dolgában a legnagyobb érdemeket szerezte, saját költségén megvásárolta. Amikor e férfi áhítatosabb életre tért át, mindenét Istennek és a tudományoknak ajánlotta fel, ezt a kéziratot pedig a pozsonyi múzeumnak adományozta." Ez az érdekes és további kutatásra ösztönző részlet jól mutatja a jelentőségét a Mátyás-levelek elsőként Knapp Éva által bemutatott 18. századi forráscsoportjának, mely igen sok további adattal szolgálhat a 18. századi Mátyás-recepció vizsgálatához.

További kritikai megjegyzésem nem elsősorban a kötet tartalmát, hanem a formáját érinti, noha a két szempontot nem lehet teljesen függetleníteni egymástól. Az észrevétel elsősorban a kötetnek arra a két tanulmányára vonatkozik, amelyekben a képi ábrázolások állnak az elemzések középpontjában. A Zrínyi-dolgozatnak a Könyvtári Figyelő 2017/2-es számában megjelent változatát az elemzett, említett képek illusztrálják, míg az Arbor haereseonnak a 2017-es reformáció-konferencián elhangzott előadás-változatát Knapp Éva szintén több képpel tette szemléletesebbé. A Librum evolvóban azonban nem találhatók képmellékletek, noha ezek nagyban segíthették volna e két tanulmány megértését. (Más tanulmányok esetében is felmerülhetett volna illusztrációk beillesztése oly módon, ahogyan a szerző például A budapesti Egyetemi Könyvtár 1635 előtti ősállományának negyven új kötete című tanulmány első változatához mellékelte a felsorolt kötetek címlapjainak képeit.)

Összegezve elmondható, hogy a kötetben közölt tanulmányok fontos segédletet és ösztönzést nyújtanak a további vizsgálatokhoz, s remélhetőleg további kutatások kiindulópontjaivá válnak. A bennük közreadott adatok alapján megkezdődhet az első alkalommal itt bemutatott témák elmélyültebb vizsgálata, s a katalógusok, nyomtatványlisták összeállítása jelentős mértékben segíti a tárgyalt jelenségek árnyaltabb megismerését.

The title of the book, but mainly the subjects of the published studies link the volume to an other publication by Éva Knapp Libellus - Selected Studies on the History of Books and Libraries (Budapest, Balassi, 2007), but the newer approaches and methods are based on recent research, and the investigations are strongly oriented towards the history of ideas and literary history. In the book, a total of fifteen, shorter and longer studies of Éva Knapp have been published. The assignment of the papers to larger chapters reflects the thematic and chronological order in accordance with the generally accepted structure of such publications, each of which is characterized by the inter- and transdisciplinary approach, the simultaneous and alternating application of different disciplines. The significance of each study is mainly due to the fact that the author draws attention to new or far-fetched sources and source-groups. Several studies are based on new basic research, so the volume enriches our knowledge with a number of new data on the history of the sixteenth-twentieth-century Hungarian literature and culture. The studies published in the volume provide important help and encouragement for further investigations, and hopefully become the starting point for further research. Based on the information published therein, it is possible to begin a deeper study of the topics presented here for the first time.

Tagged eszmetörténet, irodalomtörténet, könyvtörténet, művelődéstörténet

# data[].attributes.attachment_link.description
Knapp Éva. Librum evolvo: Eszme- és könyvtörténeti tanulmányok a XVI-XX. századból (Budapest: reciti, 2017). A 16-20. századi magyarországi irodalom-, könyv- és művelődéstörténet kutatásának a 2017-es évhez köthető eredményei között kiemelkedő helyet foglal el Knapp Évának a szerző szíves közlése szerint Cicerótól kölcsönzött, Librum evolvo, azaz - az antik papirusztekercsek használatára utaló kifejezést az újabb kori formátumra alkalmazva - „kinyitom a könyvet", vagy „olvasom a könyvet" címmel megjelent tanulmánygyűjteménye.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Meghan Markle és Harry herceg „végzetes, visszafordíthatatlan csapást" kockáztatnak, ha kihagyják III. Károly király koronázását egy szakértő szerint. A sussex-i hercegi pár megkapta a meghívást az eseményre, azt azonban még nem árulták el, hogy részt fognak-e venni rajta.

Meghan Markle és Harry herceg még mindig gondolkodnak, hogy elmenjenek-e Károly király koronázására

Fotó: Chris Jackson/WPA Pool/Getty Images

Egy királyi szakértő szerint ha Meghan Markle és Harry herceg úgy is döntenek, hogy a kaliforniai Montecitóból megteszik a 8700 kilométer távolságot Londonig III. Károly király május 6-i koronázására, az idősebb családtagok valószínűleg hidegen fogják fogadni őket - mégis talán bölcsebb lenne, mint kihagyni a szertartást.

A szakértő szerint ugyanis végzetes és visszafordíthatatlan csapást mérnének az egész királyi családra, elmélyítve a már így is vérző sebeket, ha kihagynák a király megkoronázását. A sussex-i hercegi pár megkapta az invitálást az eseményre, amely egyébként egybeesik kisfiuk negyedik születésnapjával, de még mindig gondolkodnak a válaszon.

Tovább mélyítené az ellentétet

„ Egy olyan univerzumban, amelyben a szakadás által eddig okozott károk még legalább részben helyrehozhatók, a meg nem jelenés végzetes, visszafordíthatatlan csapás lenne, mind a közfelfogásban, mind a családon belül." - nyilatkozta Edward Coram-James királyi PR-szakértő a GB News-nak - „ Fennáll a veszély, hogy hosszú távon elhúzza a konfliktust. " - tette hozzá.

A szakértő szerint ha Meghan Markle és Harry herceg úgy döntenek, hogy visszautasítják a meghívást, az a korábbiaknál is nagyobb médiafigyelmet keltene, és „további oxigént adna" a sussex-i hercegi pár és a királyi család közötti szakadásnak és vádaknak.

# data[].attributes.attachment_link.title
Meghan Markle és Harry herceg az utolsó esélyüket kockáztatják

# data[].attributes.attachment_link.description
Meghan Markle és Harry herceg még mindig gondolkodnak, hogy elmenjenek-e Károly király koronázására Fotó: Chris Jackson/WPA Pool/Getty Images Egy királyi szakértő szerint ha Meghan Markle és Harry herceg úgy is döntenek, hogy a kaliforniai Montecitóból megteszik a 8700 kilométer távolságot Londonig III.

# data[].attributes.attachment_link.description
Egy naplopó szólt így magában, Kit porban postatrojka vitt, S mert pártfogót lelt Zeus atyában, Megörökli rokonait. Ruszlán s Ludmíla olvasója, Mindjárt első találkozóra Bemutatom hősöm neked, Ha, olvasóm, megengeded: Anyegin, kedves jó barátom, A Néva-parton született, Te is? Vagy ott fényeskedett Az ifjúságod? - szinte látom!

# data[].attributes.body
Ne a videót kezdd el nézni, hanem alatta az írott változatot!

# data[].attributes.attachment_link.title
Van-e jövőjük a megújuló energiaforrásoknak?

# data[].attributes.attachment_link.description
Join a game of kahoot here. Kahoot! is a free game-based learning platform that makes it fun to learn - any subject, in any language, on any device, for all ages!