# data[].attributes.body
Elena Jankovic II-6

# data[].attributes.attachment_link.title
Село Идвор и биографија Михаила Идворског Пупина

# data[].attributes.headline
Smederevo i Smederevska tvrdjava (ispravka prezentacije)

# data[].attributes.subject
Smederevo i Smederevska tvrdjava (ispravka prezentacije)

# data[].attributes.body
Djurdja Mijajlovic II-5

Link: https://prezi.com/p/ghvq_6vlrqvr/

# data[].attributes.body
Село Идвор и Михајло Идворски Пупин

Идвор се налази тачно на прелазу између  лесне заравни која доноси плодно земљиште и, самим тим, богату  пољопривреду, и алувијалне равни Тамиша чије муљаве мочваре стварају погодно место за лов и риболов. Од Ковачице, оближњег јужнобанатског града, удаљен је 13 километара, а од Тамиша свега 3. Са историјске стране гледано, најзначајнији период за Идвор је 18. век када је био насељен само граничарима који су имали могобројне војне обавезе, али и привилегије, да им се деца школују на матерњем језику, право на вероисповест, обрадиву земљу...  Ипак, Идвор је најпознатији по томе што је то родно место Михајла Пупина, једног од највећих српских научника, а свакако највећег мецене којег је наш народ икада имао. Очувана је његова родна кућа , а постоје и музеј у згради старе школе и Народни дом, његова задужбина.

Михајло Пупин је рођен 9.октобра 1854.године, отац му се звао Константин, а мајка Олимпијада. Родила је око десеторо деце, али су преживели само Михајло и његове две сестре. Пупин је своју мајку видео као светло,као дивну особу и подршку кроз цео живот.Остало је запамћено да је увек устајао када би је споменуо, јер, како је говорио, о нјој сењдећи није могао да прича. То је била једна побожна жена која је, иако никад није научила да пише, потпуно разумела важност Михајловог одласка у свет и његову љубав према науци. Она је сва та научна открића и теорије о којима је слушала од свог сина доводила у склад са својим запажањима  и све то повезивала са вером у Бога. Та вера коју је гајила ју је научила да схвати науку, а Пупин је увек сматрао да ће наука да нас научи да схватимо дух њене вере.

Свом имену је касније додао Идворски  како би га његово родно место према коме је гајио велику љубав свуда пратило кроз живот и управо зато су Американци тог времена знали за Идвор, иако нису знали ни за Србију. Првих 14 година живота провео је у своме родном селу слушајући приче које су старији људи причали  на поселима, народне песме и историјске догађаје.Прва лета у свом животу је проводио на  пашњацима чувајући волове са својим вршњацима , а најтежи, али и најзанимљивији део посла наступао је када падне мрак и стока се није морала више крити у хладу. Млади пастири су смислили справу за комуникацију преко пространих поља: заболи би нож са дугом дрвеном дршком у земљу, ударали дршку, док би други дечаци прислањали уво на земљу и слушали одакле долази звук. Михајло се тих лета први пут загледао у звездано небо и лежао на мекој трави. Тада се запитао шта је светлост и како настаје звук и обећао себи да ће касније у животу наћи одговоре на та питања.

Прво је ишао у идворску школу,али убрзо су сви коју су га подучавали схватили да је она мала за њега, па су га послали у Панчево. Тамо је чуо за Бенџамина Френклина и његов оглед са змајем и за Абрахама Линколна и први пут се заинтересовао за Америку. Такође, у Панчеву је упознао две за њега важне личности које ће памтити кроз живот, проту Васу Живковића и наставника физике , Словенца по имену Кос. Када је завршио ову школу, отишао је у Праг да настави образовање. Међутим, тамо је упао  у националистичке сукобе, није му било пријатно и није баш много размишљао о учењу. Онда је сасвим случајо налетео на неке карте за Америку које су биле екстремно јефтине и решио да се запути у ову земљу могућности.

Тако је продао књиге , кожух и шубару, сат и одело да би имао довољно новца за карту и, понесен сликокм о непознатој земљи и причама о Френклину и Линколну, 12.марта 1874. укрцао се на брод ,,Вестфалија". Ово путовање у трећој класи (на палуби) по мразном и ветровитом времену једва је преживео. Сваке ноћи је грлио топли димњак да би се загрејао јер није имао ни ћебе ни капут, и за њега морао да се туче са осталим путницима. Пут је трајао 14 дана, а када су се искрцали на Лонг Ајленду, Пупин се заљубио у слику града у коме су сви журили и нешто радили, чамци били насукани уз обалу, гомила људи који се укрцавају на бродове и још више њих који се искрцавају на тло Нове земље. Kада је стигао у Америку, имао је свега 5 центи у џепу и потрошио их на питу од шљива која је у себи имала више коштица него самих шљива. Тада је схватио да је ,,гринхорн"- дошљак и да шта год да знао и умео, у Америци није могао ништа да успе онај који не прође шегртски занат.

Тако је почео раднички део Пупиновог живота. Први посао који је добио био је на некој фарми где је чувао мазге и помагао на пољима, а касније наставио да налази послове као што су преношење угља, фарбање подрума и сутерена, цепање дрва, рад у пекари... Током овог шегртског периода, Михајло је стекао физичку снагу, сазнао много о америчкој историји, научио енглески језик и како функционише свет преко океана.

Мало по мало, Пупин је примећивао да се све више прилагођава Америци и њеном режиму и предосетио да долази тренутак када он престаје да буде ,,гринхорн". И док је радио, почео је да се спрема за неки већи корак као што је уписивање колеџа. Одлучио је да се одсели у Њујорк и упише Колумбију. Пре него што је почела школска година, учио је латински и грчки како би могао да упише академски део колеџа. У почетку је мислио да неће моћи да се уклопи у ,,друштвено углађене" младиће из Медисон авеније, али након годину дана био је део те целине. Прикључио се веслачком тиму, постизао резултате из грчког и математике, али му је недостајало проучавање физике и природних наука уопште, као и извођење огледа на пољу физике. Зато одлучује да, по завршетку 4.године, оде у Енглеску и упише Кембриџ универзитет.  Тамо је  живео код једне енглеске домаћице и тако откривао тамошњи живот. У Енглеској је стекао знање о физици, али је решио да га прошири и упише докторат у Немачкој.

Kaда је отишао у Берлин на универзитет, Пупин је био на путу да и сам постане научник од каквих је дошао да учи. Директор универзитета био је Херман фон Хелмхолц који је држао добро опремљену физичку лабораторију. Михајло Пупин се изузетно дивио Хелмхолцу као личности и веровао је да може свакоме да одговори на било које питање.  Он је једини успео да му разјасни Фарадејеве и Максвелове теорије о електромагнетној теорији и први му одговорио на питање ,,Шта  је светлост?“ које је себи поставио још као дечак. Тамо је коначно усавршио своја знања и био спреман за академски рад.

На крају свог школовања у Берлину, Пупин је упознао сестру једног свог америчког пријатеља и убрзо се заљубио у њу. Звала се Сара Катарина Џексон. Како и сам каже: ,,Као да никад ни постојали нису, изгубише се из мојих мисли и Фарадеј-Максвелова електромагнетна теорија и Херцови опити и научне студије Хелмхолца... Једино питање које је могло наћи места у мојим мислима, било је да ли ће она пристати.“ Пристала је и венчали су се у Лондону у православној цркви, а касније у животу имали су једну ћерку, Барбару.

Одмах након тога, сада већ доктор Михајло Пупин, је у Њујорку нашао посао и то баш на Колумбији, где се некада школовао. Добио је положај ,,учитеља математичке физике у одељењу за електротехнику“ које се оформило следеће године. Поред тога што је радио као наставник, држао је предавања отвореног карактера за све оне који су заинтересовани. На тим предавањима, Пупин је схватио колико му је заправо објашњавање неких појмова неуким људима помогло да и сам у својој глави рашчисти колико зна. У току свог живота објавио је 35 патената, од којих ми знамо само за један, а то су Пупинови калемови. Међутим, многе ствари које данас користимо не бисмо могли да није њега. На пример, његов проналазак електрични резонатор је један од најважнијих делова радија помоћу којег када окренемо завртањ подешавамо фреквенцију према таласним дужинама радио станице, дакле без тога не би радио. Научник Вилхем Конард Рендген је открио рендгенско зраћенје оносно x- зрачење, али је Михајло Пупин нашао начин да се оно спроведе довољно брзо и коначно почне да се користи и на живим људима. Ово је био једини проналазак који није патентирао јер је сматрао да не може да наплати нешто што ће помагати у лечењу
.

Михајло Пупин је био највећи српски добротвор и мецена, да човек просто не би поверовао шта је све урадио за Србиују за време Балканских и Првог светског рата, али и у миру, шта је све оставио српској деци у своју задужбину. Из његовог фонда су штампане многе монографије, донирао је новчану помоћ павиљону ,,Цвете Зузорић“, због њега Идвор има читаоницу, оставио је посебни фонд за мираз девојкама које нису могле да се удају из материјалних разлога, а постојао је и ,,Фонд Пијаде Алексић-Пупин“ који је служио за школовање дечака који одлазе у свет, као што је и он сам некада учинио.

Поред свега овога, Пупин је 8 година био почасни српски конзул у САД-у и велики пријатељ председника Вудроу Вилсона. Када је после рата по договору тајне конференције у Лондону Далмација требало да припадне Италији, Румунија је требало да добије један део Баната. Међутим, када је Михајло Пупин рекао да је родом одатле и да је становништво тог дела Баната потпуно српско, румунски разлози су изгубили на важности. У једном тренутку био је спреман да сав свој новац који је стекао уложи у банку за добробит Србије, а када му је банкар рекао да ће тако да пропадне, одговорио му је: ,,Ако пропадне Србија, нек пропаднем и ја.“ Предавао је на Колумбији за време Првог светског рата и урадио нешто невероватно. Сакупио двадесетак студената медицине који притом живе на Менхетну и, наравно уз њихову жељу и дозволу родитеља, послао их је у Србију да испуне три задатка: да пруже медицинску помоћ људима у рату, да однесу залихе хране женама и деци која нису могла до ње да дођу и да записују све што раде. Студенти су испуњавали сва три његова задатка и слали му своја запажања писмима. Било је толико дивних и дирљивих прича међу њима да није нимало чудно што амерички младићи и девојке нису хтели да се врате.

Разлог због ког је Михајло Пупин моја омиљена историјска личност је што никада није сукобљавао науку и веру. Он је видео да се та два појма не укрштају, већ да је вера изнад свега тога. Сва своја научна достигнућа описивао је кроз снагу Бога и веру коју му је усадила мајка још у раном детињству. Омиљени његов цитат који је стварно оставио утисак на мене гласи: ,,Проналасци су творевине смртних људи и на њих, иако нам делују као нешто нормално, морамо гледати као на велике творевине људског ума. Њих чека судбина да постану мање-више опште познате свакидашње ствари. Телеграф и телефон, динамо и мотор, светло електричног лука и усијаног влакна, изгубиле су своје дражи још док сам био студент на Кембриџу. Проналасци старе и на њих се надовезују нови, и како су то дела стваралачког духа смртних људи, и они сами су смртни. Али закони по којима се крећу планете и по којима су се одувек кретале нису променљиви. Ти закони не старе, па су према томе бесмртни. Они су део вечне истине.Не познајемо начин на који су настале вечне ствари, њихово постојање, међутим, најбоље показује да  иза видљивог и променљивог света постоји невидљиво вечно божанство."

Осећам потребу да овде споменем изложбу о Михајлу Пупину ,,Од физичке ка духовној реалности“ која је прошле године била постављена у Историјском музеју. Припремила ју је Александра Нинковић-Ташић, највећи покретач модерне пупинизације, и морам да кажем да сам пресрећна што ми се указала част да обиђем њену изложбу и слушам како са толико љубави прича о Пупину.

Михајло Пупин је умро 12. марта 1935. године и сахрањен је на гробљу Вудлон у Бронксу, међутим, док год постоји неко ко зна њгову целу животну причу и све што је чинио током живота, и док год је тај неко вољан да је подели и прошири међу људима, Пупин ће наставити да живи.

# data[].attributes.headline
Јована Стијепић II5

# data[].attributes.subject
Јована Стијепић II5

# data[].attributes.body
http://prezi.com/kuqweklajh5e/?utm_campaign=share&utm_medium=copy

# data[].attributes.headline
Град Темишвар и основни подаци о Банату Ања Паприкић II5

# data[].attributes.subject
Град Темишвар и основни подаци о Банату Ања Паприкић II5

# data[].attributes.body
Банат

Банат је регион подељен између Србије,Мађарске и Румуније.Историјска престоница баната је Темишвар(Румунија).Највећи град српског Баната је Зрењанин. Банат је добио име по титули бан, односно по историјској покрајини Темишварски Банат.

Историја Баната

Словенска племена су населила територију данашњег Баната током 6. и 7. века, пре преласка Дунава и Саве и насељавања на Балканско полуострво.На подручју данашњег Баната живела су Словенска племена Бодрићи (Бодричи), Северани, Браничевци и Тимочани. Прве словенске државе које су управљале територијом данашњег Баната биле су Бугарско царство и Велика Моравска.

Темишвар

Темишвар је највећи град Баната и налази се на реци Бегеј Центар је округа Темиш.Град називају и „Малим Бечом“ зато што центар града свјом архитектуром подсећа на стари део Беча.

Темишвар је добио назив по реци Темиш, али кроз град протиче само река Бегеј. Раније у су обе реке текле градом и биле су доста испреплетене,касније канализацијом њихови токови су добли два правца.

Доста српског народа налази се у Темишвару, где иначе постоје многе културне установе које их зближавају. У Темишвару се налази седиште Епархије темишварске Српске православне цркве, као и Савеза Срба у Румунији, а такође се овде издаје и српски недељник „Наша реч“.

Темишвар историја

У римском периоду био је војни логор Замбара. На  остатцима овог логора номадска племена крајем старог века су дошла из Азије у Европу и основали су насеље под именом Бегеј

Темишвар(тврђава) се први пут помиње почетком 13. века у документу угарско краја Андраша Другог. Турци освајају темишвар 1552. када је ово био мађарски град. У име Хабзбуршке монархије 1716. га осваја Еуген Савојски. Турско становништво напушта град а већину чине срби

Почетком 18. века отворена је прва пивара а потом и погон за прераду дувана. У Темишвар се досељавају Мађари и Немци и градско језгро добија правилне улице и тргове и граде се барокне цркве свих вера

У новембру 1918. у град су умарширале српске трупе, а напустиле су га у јулу 1919. када је град предат Румунији. Град је постао средиште западног дела Румуније почетком 30-их година прошлог века , а број становника се повећао на више од 100000

Темишвар  није много страдао у Другом светском рату ,али  су га захватиле снажне промене у деценијама после. Тек након другог светског рата Румуни постају већинско становништво у Темишвару, а опао је број Мађара, Немаца и Јевреја.

У децембру 1989. г грађани Темишвара подржали су мађарског свештаника Ласла Токеша против комунистичких власти на челу са Николајем Чаушеском. Ово је био почетак румунске револуције која је срушила режим недељу дана касније.

Знамености Темишвара

Главне знаменотости Темишвара чине 3 главна градска трга: Трг Уједињења, Трг Победе и Трг Слободе

Трг Уједињења је најлепши и највећи трг у Темишвару и на њему се одржавају све значајне отворене манифестације.

Трг Победе је стекао своје име стекао као место на коме је у Румунској револуцији1989. године Темишвар проглашен првим слободним градом у Румунији.

Трг Слободе је почео да се гради још у 18. веку али је комплетиран тек 1859. године

Културне знаменитости и институције града су Румунска Темишварска опера и Национални театар у Темишвару, који раде у згради популарног назива „Палата културе“, Музеј Баната и Меморијал Револуције.

Од знаменитости у Темишвару издвајају се joш Барокна палата која је у историји била седиште Српске Војводине и Дворац Хунјади Јаноша. На главним трговима налазе бројне историјске знаменитости –дворови, старе административне управе, зграде различитих војних и културних институција...

# data[].attributes.body
https://prezi.com/view/5K6hjganpWz7bOJV8wSs/

# data[].attributes.headline
Анастасија Васовић II-5

# data[].attributes.subject
Анастасија Васовић II-5

# data[].attributes.body
https://prezi.com/p/30t8azhbvp8k/

# data[].attributes.headline
Mилица Поњавић II-5<

# data[].attributes.body
Mилица Поњавић II-5

# data[].attributes.attachment_link.title
манастир Месић

# data[].attributes.headline
Давид Стојановски II-5

# data[].attributes.subject
Давид Стојановски II-5

# data[].attributes.body
Темишвар-град је у Румунији. Највећи је град Баната, лежи на реци Бегеј и седиште је округа Тамиш. Са 319.279 становника Темишвар је трећи град по величини у Румунији, а такође је познат као и културни, образовни и трговачки центар западне Руминије.
Град се назива и „Малим Бечом“, јер је веома дуго био под Хабзбурговцима, и његово средиште својом архитектуром и амбијентима подсећа на стари део Беча.Архитектура у Темишвару је у стилу сецесије.

Темишвар је и највећи културно-историјски центар Срба у  Румунији. Највише српског живља окупљено је управо у Темишвару, где иначе постоје многе културне установе које их зближавају. У Темишвару се налази седиште Епархије  темишварске  Српске православне  цркве, као и Савеза Срба у Румунији, а такође се овде издаје и српски недељник „Наша реч“.

Темишвар је један од румунских градова који су најудаљенији од престонице Букурешта, док је са друге стране град много ближи Београд (155 km). Најближи већи град је северније постављени
Арад на 43 km раздаљине.

Рељеф: Град се налази на југоисточном ободу Панонске низије, на око 100 метара надморске висине, а сама локација града је граница између равнице на западу и брдовитих делова на истоку.

Клима: Клима у Темишвару је умерено континентална - панонска варијанта са топлим летима и хладним зимама.

Воде: Кроз град протиче река Бегеј, али је у прошлости протицала и река Тамиш. Тада је овај део низије био мочваран са нерегулисаним токовима. Каснијом канализацијом и обалоутврдом токови обе реке су добили другачије правце, који су до данас у том облику. Тамиш је тиме померен ван подручја града, док је Бегеј, као градска река, смирен са веома лепо уређеном обалом претвореном у градско шеталиште.

Назив града
Темишвар дугује име реци Тамиш.Занимљиво је да кроз град протиче само река Бегеј. Разлог овоме је повезаност и испреплетаност токова ове две реке у прошлости на подручју града. Каснијом канализацијом и обалоутврдом њихови токови су добили другачије правце, који су до данас у том облику.

БАНАТ
Банат је географски регион, административно подељен између Србије, Румуније и Мађарске. Историјска престоница Баната је Темишвар, који се данас налази у Румунији. Српски део Баната је углавном лоциран у Аутономној Покрајини Војводини, док мали југозападни део Баната административно припада Београдској општини Палилула. Највећи град српског Баната је Зрењанин.

# data[].attributes.body
https://prezi.com/xue57pq6qyy9/mihailo-idvorski-pupin/

# data[].attributes.body
https://prezi.com/p/gtzjizjjj7_4/

# data[].attributes.headline
Ирина Шевић II-5

# data[].attributes.subject
Ирина Шевић II-5

# data[].attributes.body
https://prezi.com/ybszc0w8jlcf/presentation/

# data[].attributes.headline
Вук Васић II7

# data[].attributes.subject
Вук Васић II7

# data[].attributes.body
Друга средњевековна српска престоница на обали Дунава било је Смедерево. Град Смедерево је град у Подунавском округу у централној Србији.Град је настао после смрти Стефана Лазаревића када деспот Ђурђа Бранковић није могао остати у Београду који су преузели Мађари, он је саградио нову престоницу у Смедереву.Трудио се да место буде што даље од Турака, а са ослонцем на Дунав и границу Угарске.  .Седиште града као и округа је градско насеље Смедерево. Град је добио назив „водени град", окружен Дунавом и Језавом, а са треће стране прокопан је широк ров са водом. То је било завршено од 1428. до 1430. године, како се види из великог натписа изведеног опекама на једној кули унутрашњега (малог) града. По подацима из 2004. град заузима површину од 484 km², Град Смедерево се састоји од 28 насеља: једног градског и 27 осталих насеља. По подацима из 2011. године у граду је живело 108.209 становникa. У граду се налази Карађорђев дуд, музеј у Смедереву, центар за културу Смедерево, радио Смедерево... Смедерево има више споменика културе међу којима су Смедеревска тврђава, црква Светог Георгија у Смедереву, зграда Окружног суда у Смедереву, зграда Општинског дома у Смедереву, црква Успења Пресвете Богородице на Старом смедеревском гробљу и други.

Смедеревска тврђава је тврђава у другој средњовековној српској престоници, коју је на ушћу реке Језаве у Дунав почетком 14.века подигао деспот Србије Ђурађ Бранковић. 1428. године је деспот Ђурађ Бранковић почео изградњу нове престонице Смедерева. Својом величином и снагом зидина, смедеревска трвђава се убрајала у ред најзначајнијих у Европи. Снага смедеревских бедема показала се приликом османлијских опсада

# data[].attributes.headline
Манастир Мес

# data[].attributes.body
Манастир Месић

У југоисточном делу Баната, где огранци шумовитих Карпата прелазе у Панонску низију, у долини, лежи Светопретечев манастир Горе Месићке, назван манастир Месић, по истоименом потоку који извире под Црним врхом и протиче поред манастира. Храм манастира Месића посвећен је рођењу Светог Јована Крститеља (07.јул). Вековима је био мушки, а 1952. године постаје женски манастир. О постанку ове светиње постоје два предања. Прво, старије, предање каже да је манастир саграђен у првој половини 11-ог века, тачније 1033. године од стране ученика Светог Кирила и Методија. Друго предање говори да је манастир по дозволи српских царева основао свештеномонах Арсеније Богдановић који је дошао из Свете Горе Атонске, из манастира Хиландара 1225. године, када га је Свети Сава и поставио за игумана овог манастира.

Међутим, при рестаурацији храма након Другог светског рата дошло се до нових сазнања и закључка да је најтачније и најверодостојније оно предање које заступају историчари К. Феслер, Г. Фејер и Пич да су манастир Месић основали следбеници Светог Кирила и Методија у 11-ом веку, а да је свештеномонах Арсеније (Богдановић) могао само да га обнови и духовно ојача. На сводовима је подигнуто осмострано кубе које се преко падатира ослања четири стуба. Спољна полукружна и унутрашња олтарска апсида оживљена је слепим нишама, док је западна фасада-припрата била украшена колонетима и слепим аркадама на консолама. Први слој фресака потиче из 11-ог и 12-ог века када је манастир основан и изграђен од стране ученика Светог Кирила и Методија.

Други слој фресака је из 13-ог и 14-ог века када је свештеномонах Арсеније обновио манастир Месић, док је трећи слој из периода 1493-1502 године када је манастир обновљен од стране Светих Деспота Јована Бранковића и његове мајке Ангелине, који се због тога и сматрају његовим ктиторима. Зидне фреске су оштећене приликом паљења и рушења храма од стране Турака, али и при обновама и поправкама у периоду од 11-ог до 16-ог века непажњом и незнањем њихове вредности. Тако је 1793. године при изградњи звоника и проширењу уских прозора, оштећен, преполовљен и делом уништен део зидних фресака у источном делу припрате.

Турци су одмах по доласку у Банат опљачкали и запалили манастир Месић, старију манастирску браћу убили, док су млађу одвели у ропство. Године 1716. Турци су истерани из Баната и они приликом свог повлачења поново пале манастир Месић, калуђере убијају, а млађе воде у ропство исто као и када су 1522. године ушли у Банат.

Након Пожаревачког мира 1718. године у манастир Месић долази крушедолски јеромонах Мојсије Стефановић са још неколико монаха. Он је уз помоћ православних хришћана, али и руске царице ЈелисаветеПетровне код које је лично ишао да тражи помоћ, обновио веома оштећен храм. Руска царица је послала писану грамату којом се заветује да ће манастиру Месићу сваке године давати 300 рубаља. Јеромонах Мојсије је из Русије донео манастиру доста књига, икона, светих утвара, литију.
Обновљени манастир Месић поново је страдао у рату између Аустрије и Турске 1738. године, када је опустошен, опљачкан и спаљен. Након овога игуман манастира Мојсије Стефановић 1743. године поново обнавља манастир и духовни живот братства. Знајући, с једне стране, праве вредности Православља, а са друге, желећи да очува стари, византијски лик храма (који према налазима стручњака припада тзв. Рашкој школи-најстаријој школи у нашој  црквеној архитектури), онје пронашао мајсторе зографе,припаднике иконописане школе која је чувала традицију византијског живописа.Ови зографи, који су се звали Петар, Андреји Јован, завршили су фрескопис храма 1743.године у тзв поствизантијском стилу, штохраму даје посебну вредност.Међутим, крајем 18-ог века на храму су извршени нови радови, и то по нацрту немачког архитекте Блобергера. Том приликом обављена је „барокизација“ храма и, између осталог, дограђен је барокни звоник са припратом и постваљен барокни иконостас. Након тога, фреске поствизантијског стила
прекривене су са два слоја малтера преко којих су
местимично биле осликане сцене из Јеванђеља
у барокном стилу; куполе, карактеристичне за византијски стил у архитектури биле су покривене обичним кровом у моравском стилу. Сматра се да је намера била прикривање израито православнихобележјаовогхрама,јер је то било време доминације римокатоличке
вере у овим крајевима, и наставак раније политике према православљу у Банату.

Осим редукције и укидања манастира у Банату Рескриптом царице Марије Терезије од 16. јануара 1777. године, када је од 11 манастира укинуто 4, старешине манастира и братство борили су се и за очување манастирских имања, јер су приликом сваког премеравања поседа од стране краљевске Коморе границе поседа сужаване и имање смањивано. Од редукције манастира 1777. године старешине манастира Месића, као најјачег манастира, носе назив архимандрит, а први архимандрит био је Јован Фелдвери – Јовановић (1777-1785). Манастир од Турака страда последњи пут 1788. године и након тога архимандрит Мојсије Василијевић са братством манастира 1792. доноси одлуку да средствима манаастира, прилогом верника и помоћи епископа вршачког Јосифа Јовановића Шакабенте поправи манастир споља и изнутра, као и да сазида нови конак. Он није доживео целокупну обнову јер умире 1793., а радове су завршили у времену од 1793. до 1798. године настојатељи и старешине који су управљали манастиром након њега.
Садашњи конак манастира у неокласичном стилу градио се од 1840. до 1846. године за време епископа Јосифа Рајачића и архимандрита Арсенија Јовановића Шакабенте, како стоји записано на челу трема. После Другог светског рата извршене су две рестаурације (1947.и1971.године) и храм је враћен у првобитно стање, односно колико је било могуће, обновљен је његов византијски изглед. У то време под кровом храма пронађено је једно рукописно Јеванђеље из 16-ог века које сведочи о постојању монашке школе при манастиру у ранијим вековима, у којој су се монаси бавили преписивањем свештених књига. Од завршетка Другог светског рата новим открићима у архитектури, орнаментици, грађевинском материјалу и иконографији, манастир Месић уврштен је у ред најстаријих црквено-културно историјских споменика Југославије и као такав Решењем Завода за заштиту споменика културе АПВ из Новог Сада, стављен под заштиту државе 1946. године.

С лева на десно: монахиња Параскева (Перић), монахиња Анисија (Грчевић), монахиња Екатерина (Кнежевић), игуманија Параскева (Митрић), монахиња Февронија (Кесић), монахиња Симеона (Шијакова), монахиња Марина (Васић), монахиња Макрина (Крсмановић), монахиња Анастасија (Радојковић),искушеница Јасмина (Хоџић), монахиња Текла (Чварковић).

Манастир Месић је одлуком Епископа банатског Висариона (Костића) из 1952. године проглашенза женски манастир. Од те године старешина манастира је игуманија Теодора (Милошевић), за чије време је обновљен храм, оправљен и сређен манастирски конак, библиотека и манастирска архива. У храму манастира Месића налази се чудотворна икона Пресвете Богородице. То је у ствари новија икона, насликана по узору на чувену, древну Богородичину икону „Достојно јест“, која се налази у Кареји на Светој Гори Атонској. Месићка икона „Достојне јест“ потиче из 1803. године. Ко је насликао ову икону, како и када је пренета у овај манастир, није познато, само се зна да Пресвета Богородица преко ње пројављује своју чудотворну силу, помажући свима који јој са вером прилазе.

Од јесени 2008. године почела је унутрашња обнова храма. Прво је уведено подно грејање, а у пролеће 2009. године постављен је нови иконостас у дуборезу, дело мајстора-дуборезца Драгана Петровића из Београда. Иконе на Царским дверима осликала је монахиња Нина (Трајковска), некадашња сестра овог манастира, која је сада при Охридској Архиепископији; иконе Господа и Пресвете Богородице су дело монахиње Арсеније из манастира Гргетека на Фрушкој Гори, а иконе Дванаест Апостола, композиције Распећа Христовог са иконама Богородице и Светог Јована Богослова, као и иконе Светих ђакона Авакума и Никанора на северним и јужним дверима, заједнички су рад монахиње Анастасије из овог манастира, и Драгиње Лазаревић, иконописца из Београда. На западном зиду звоника урађен је мозаик са ликом Светог Јована Крститеља, а на манастирској капији са спољне стране, мозаик иконе „Достојно јест“, а са унутрашње, мозаик са ликом Светог Архиђакона Стефана. Ови мозаици су дела различитих уметника. Током исте, 2009. године направљени су, нови трон за чудотворну икону Пресвете Богородице „Достојно јест“ и ново постоље за целивајућу икону, такође у дуборезу, које су дело истог мајстора. Благословом епископа банатског Никанора, а трудом игуманије Параскеве са сестринством у манастирском конаку установљена је зимска капела која је посвећена празнику Света Три Јераха.Сестринство манастира Месић данас сачињава осам монахиња и једна искушеница, а игуманија је Параскева (Митрић).

ДИЈАНА УРОШЕВИЋ II-7

# data[].attributes.body
Вршац се налази 83km североисточно од Београда. Удаљен је 14km од границе са Румунијом.

Вршац је градско насеље у Јужнобанатском округу, један од најстаријих банатских градова који се налази се на југоисточном рубу Панонске низије, у подножју Вршачких планина. Према попису из 2011. било је 36040 становника. По овоме је Вршац други по величини град у округу и највећи град у

Војводини без статуса средишта округа.

Први трагови насеља на Вршачком брду потичу из времена праисторије. Подграђе испод Вршачке куле (средњовековно утврђење) високо је 21 m, са зидовима дебелим 2,5 m. Подручје данашњег града и околине било је такође насељено у давној прошлости.

Вршачки брег( Вршачке планине) уздижу се 641m( Гудурички врх) усред Панонске равнице. Пружају се у правцу исток-запад, у дужини од 19 km, са највећом ширином од 8 km. Површина им је 170 km², од чега је у Србији 122, а у Румунији 48 km². Изграђене су од стена палеозојске старости (260 милиона година), које окружују неогени седименти (60 милиона година), међу којима су и седименти некадашњег Панонског мора (25 милиона година). Вршачке планине спадају, заједно с Фрушком гором, у острвске планине, јер су некада биле острво у Панонском мору.

# data[].attributes.headline
Вршац, један од најлепших банатских градова, налази се у североисточном делу Србије, у Панонској низији, у подножју и на обронцима Вршачких планина. Од границе са Румунијом удаљен је свега 14 км, од Темишвара 77 км, а од Београда 89 км. Део територије општине Вршац заузима простор Делиблатске пешчаре, познате као ,,Европска Сахара".	Град има три препознатљива знака: кула, грожђе и манастир Месић. Заједнички им је непознат настанак. Ни приближно се не зна година изградње Куле, још мање се зна о римском утврђењу на чијим је темељима подигнута. Када је реч о грожђу може се констатовати - од Дачана и Римљана до данашњих дана овде се узгаја винова лоза. Такође нема поузданих података о изградњи манастира Месића, историчари претпостављају да је изграђен још 1030. године, па би по томе био међу најстаријим православним манастирима.	Постоји легенда о њиховом настајању:	,,Био један човек и имао три сина. Живели су они у беди и сиромаштву на некој пустој планинаи и једва су састављали крај с крајем... отац одлучи да напусте своју кућу и потраже неко боље место за живот... онда кад су прешли једну велику реку угледаше нека брда како се на северу плаве. После неколико дана пешачења стигли су ближе и угледали шуме пуне дивљачи, мочваре и језера пуна риба и плодне ливаде. Радостан отац тада рече:	- Овде ћемо се настанити!Када су се мало одморили и поткрепили, отац узе лук и стреле и пружи их својим синовима: 	- Сваки од вас избациће по једну стрелу из овог лука и тамо где она падне подићи ће неку грађевину.Најстарији син пусти стрелу, а ветар дуну и баци је врх једног брда и он одлучи да ту подигне тврђаву. Затим узе лук и средњи син, а тамо где падне његова стрела он обећа да ће сазидати град. Најмлађем сину ветар однесе стрелу далко иза брда и он се закле да ће ту сазидати манастир. Срећан због њихових одлука отац их тада окупи и рече: 	- Синови моји, заиста сте ме обрадовили својим мудрим одлукама. По њима ће вас људи вечно памтити. Ја сам већ стар човек и немам снаге за велика дела, али ћу зато између ваших здања засадити виноград. Он ће вас вечно повезивати и у њему ћемо налазити радост и весеље.	Тако се и збило."Данас, површина града износи 10 км2 са 180 улица, 11 тргова и 3 булевара. У граду постоји један вртић, 12 основних школа у којима се настава изводи на српском и румунском језику, четири средње школе: гимназија, Пољопривредна школа, Хемијско медицинска и Школски центар ,,Никола Тесла”. Поред тога постоје и специјална школа ,,Јелена Варјашки” за децу ометену у развоју и музичка школа. Ту је и Висока струковна школа за образовање васпитача, одељење Учитељског факултета из Београда и Пилотска школа ЈАТ. Национална структура становништва: Срби - 72%, Румуни - 11%, Мађари - 5%, Роми - 2%, Македонци и Хрвати са приближно 1%, а сви остали чине укупно 7% становништва општине Вршац.У Вршцу су, током протекла два века, живеле многе значајне личности из културе, уметности, политике и науке. Они су својим делима обележили периоде у којима су стварали и на најлепши начин прославили име града из кога потичу. Најпознатија је Стеријина реченица из ,,Романа без романа'': ,,Вршац, леп град.''Познате личности пореклом из Вршца су:Јован Стерија Поповић - српски књижевник, сматра се оснивачем српске драме. Први је и један од најбољих српских комедиографа, министар просвета у Србији, оснивач Народног музеја у Београду.Јаша Томић - наследник Светозара Милетића у радикалној странци, плодан писац песама, новела, романа, памфлета и чланака.Павле Паја Јовановић - један је од највећих српских сликара и типичан представник академског реализма.Жарко Зрењанин - народних херој у II светском рату, родом из Избишта, по њему је данашњи Зрењанин добио име.  Васко Попа - један од посљедњих оригиналних песника српске модерне књижевности.

# data[].attributes.subject
Вршац, један од најлепших банатских градова, налази се у североисточном делу Србије, у Панонској низији, у подножју и на обронцима Вршачких планина. Од границе са Румунијом удаљен је свега 14 км, од Темишвара 77 км, а од Београда 89 км. Део територије општине Вршац заузима простор Делиблатске пешчаре, познате као ,,Европска Сахара".	Град има три препознатљива знака: кула, грожђе и манастир Месић. Заједнички им је непознат настанак. Ни приближно се не зна година изградње Куле, још мање се зна о римском утврђењу на чијим је темељима подигнута. Када је реч о грожђу може се констатовати - од Дачана и Римљана до данашњих дана овде се узгаја винова лоза. Такође нема поузданих података о изградњи манастира Месића, историчари претпостављају да је изграђен још 1030. године, па би по томе био међу најстаријим православним манастирима.	Постоји легенда о њиховом настајању:	,,Био један човек и имао три сина. Живели су они у беди и сиромаштву на некој пустој планинаи и једва су састављали крај с крајем... отац одлучи да напусте своју кућу и потраже неко боље место за живот... онда кад су прешли једну велику реку угледаше нека брда како се на северу плаве. После неколико дана пешачења стигли су ближе и угледали шуме пуне дивљачи, мочваре и језера пуна риба и плодне ливаде. Радостан отац тада рече:	- Овде ћемо се настанити!Када су се мало одморили и поткрепили, отац узе лук и стреле и пружи их својим синовима: 	- Сваки од вас избациће по једну стрелу из овог лука и тамо где она падне подићи ће неку грађевину.Најстарији син пусти стрелу, а ветар дуну и баци је врх једног брда и он одлучи да ту подигне тврђаву. Затим узе лук и средњи син, а тамо где падне његова стрела он обећа да ће сазидати град. Најмлађем сину ветар однесе стрелу далко иза брда и он се закле да ће ту сазидати манастир. Срећан због њихових одлука отац их тада окупи и рече: 	- Синови моји, заиста сте ме обрадовили својим мудрим одлукама. По њима ће вас људи вечно памтити. Ја сам већ стар човек и немам снаге за велика дела, али ћу зато између ваших здања засадити виноград. Он ће вас вечно повезивати и у њему ћемо налазити радост и весеље.	Тако се и збило."Данас, површина града износи 10 км2 са 180 улица, 11 тргова и 3 булевара. У граду постоји један вртић, 12 основних школа у којима се настава изводи на српском и румунском језику, четири средње школе: гимназија, Пољопривредна школа, Хемијско медицинска и Школски центар ,,Никола Тесла”. Поред тога постоје и специјална школа ,,Јелена Варјашки” за децу ометену у развоју и музичка школа. Ту је и Висока струковна школа за образовање васпитача, одељење Учитељског факултета из Београда и Пилотска школа ЈАТ. Национална структура становништва: Срби - 72%, Румуни - 11%, Мађари - 5%, Роми - 2%, Македонци и Хрвати са приближно 1%, а сви остали чине укупно 7% становништва општине Вршац.У Вршцу су, током протекла два века, живеле многе значајне личности из културе, уметности, политике и науке. Они су својим делима обележили периоде у којима су стварали и на најлепши начин прославили име града из кога потичу. Најпознатија је Стеријина реченица из ,,Романа без романа'': ,,Вршац, леп град.''Познате личности пореклом из Вршца су:Јован Стерија Поповић - српски књижевник, сматра се оснивачем српске драме. Први је и један од најбољих српских комедиографа, министар просвета у Србији, оснивач Народног музеја у Београду.Јаша Томић - наследник Светозара Милетића у радикалној странци, плодан писац песама, новела, романа, памфлета и чланака.Павле Паја Јовановић - један је од највећих српских сликара и типичан представник академског реализма.Жарко Зрењанин - народних херој у II светском рату, родом из Избишта, по њему је данашњи Зрењанин добио име.  Васко Попа - један од посљедњих оригиналних песника српске модерне књижевности.

# data[].attributes.headline
Тамара Николић II-6<

# data[].attributes.body
Тамара Николић II-6
https://prezi.com/p/l-ujudfowo_-/

# data[].attributes.headline
Sara Jusufovic II7                Град Смедерево је град у Подунавском округу у централној Србији. По подацима из 2004. град заузима површину од 484 km² .Седиште града као и округа је градско насеље Смедерево. Град Смедерево се састоји од 28 насеља: једног градског и 27 осталих насеља. По подацима из 2011. године у граду је живело 108.209 становникa. Смедерево је са изградњом Смедеревске тврђаве 1430. постала престоница Српске деспотовине пошто је Београд, дотадашња престоница, враћен Угарској 1427. године. Смедеревску тврђаву је основао тадашњи српски деспот Ђурађ Бранковић. Смедеревска тврђава је тада представљала највећу равничарску тврђаву у Европи.У граду се налази Карађорђев дуд, музеј у Смедереву, центар за културу Смедерево, радио Смедерево... Смедерево има више споменика културе међу којима су Смедеревска тврђава, црква Светог Георгија у Смедереву, зграда Окружног суда у Смедереву, зграда Општинског дома у Смедереву, црква Успења Пресвете Богородице на Старом смедеревском гробљу и други.Први помен Смедерева наилазимо године 1019. у повељи византијског цара Василија II када је овде успостављена једна од епископија новостворене Охридске архиепископије. Следећи писани помен о Смедереву налази се и у повељи кнеза Лазара из 1381. године, у којој се спомиње манастир Раваница и села и имања која поклања „у Смедереву људини Богосаву с опћином и с баштином“. Насеље добија на значају тек у XIV веку са повлачењем српске државе на север пред турским налетима. 1427, након смрти свог претходника Стефана, деспот Ђурађ Бранковић је по претходно утврђеном договору морао да угарском краљу врати Београд. Као град са традицијом престонице Смедерево се издвојило одмах по изградњи Смедеревске тврђаве 1430. године. Све до 1459. године град је био седиште Деспотовине на челу са деспотом Ђурђем Бранковићем. Након тога град потпада под власт Турака. Иако је разорен у сукобу 1459, Турци увиђају његов изузетно повољан положај на Дунаву и дограђују утврђење сада за своје потребе. Током дугог периода био је седиште Смедеревског санџака, све до доласка Аустријанаца 1718. 1739. град је опет под Турцима. Међутим развој града за време Аустроугара настављен је отварањем прве основне школе 1806. године, за време Првог српског устанка. У то време у граду је основан Правитељствујушчи совјет, на челу са Доситејем Обрадовићем и Смедерево је поново постало престоница.Под немачком окупацијом, 5. јуна 1941 Смедерево је доживело катастрофалну експлозију. Експлозију је изазвала муниција коју су окупатори превозили жељезницом и складиштили у тврђави. Том приликом погинуло је преко 3.000 људи, а цео град је био порушен и делом затрпан земљом.Са почетка 20. века град је бројао 7.000 становника, а данас према последњем попису из 2003. године има 62.900 становника у граду и 116.000 у селима убраја се у десет највећих градова у земљи. На ширем подручју града, рачунајући и седам приградских насеља, Смедерево броји 77.808 становника (по попису из 2002. године). Карађорђев дуд је споменик природе - ботаничког карактера али и знаменито место из историје Смедерева. Под овим стаблом је 8. новембра 1805. године вожд Карађорђе, вођа Првог српског устанка, у присуству српских старешина и устаника примио кључеве Смедеревске тврђаве од турског заповедника града, диздара Мухарема Гуше. Предаја кључева је извршена на свечан начин, јер су Турци оставили Србима много топова и муниције, а Карађорђе им је дозволио да изађу из Смедерева са војним частима и ситним оружјем и да лађама оду низ Дунав у Видин, у Бугарску. Смедеревска тврђава је тврђава у Смедереву коју је на ушћу реке Језаве у Дунав у другој четвртини XV века (од 1428. године) подигао деспот Србије Ђурађ Бранковда би их Османлије коначно освојиле предајом града без борбе 1459. године, што је представљало и формални крај деспотовине Србије.Сјајан дизајн утврђења може се видети на основу чињенице да на њој, од окончања српске градње средином XV века и османлијског додавања четири артиљеријске куле 1480. године, није учињена никаква преправка све до краја њене војне употребе у другој половини XIX века, након што је, са још неколико утврђења, 1867. године предата кнезу Србије Михаилу Обреновићу (1839—1842, 1860-1868). Тврђава је претрпела значајна разарања током светских ратова од бомбардовања и експлозијe, али је и поред тога задржала своју монументалност. Данас је Велики град махом у рушевинама и изложен зубу времена, док су на простору Малог града изведени конзерваторски и рестаураторски радови чиме му је донекле враћен пређашњи изглед, а цела тврђава се од 1946. године налази под заштитом државe. Мали град је често поприште културних и спортских манифестација, а током Смедеревске јесени он постаје културна престоница Смедерева и поприште одржавања многобројних представа и концерата.

# data[].attributes.subject
Sara Jusufovic II7                Град Смедерево је град у Подунавском округу у централној Србији. По подацима из 2004. град заузима површину од 484 km² .Седиште града као и округа је градско насеље Смедерево. Град Смедерево се састоји од 28 насеља: једног градског и 27 осталих насеља. По подацима из 2011. године у граду је живело 108.209 становникa. Смедерево је са изградњом Смедеревске тврђаве 1430. постала престоница Српске деспотовине пошто је Београд, дотадашња престоница, враћен Угарској 1427. године. Смедеревску тврђаву је основао тадашњи српски деспот Ђурађ Бранковић. Смедеревска тврђава је тада представљала највећу равничарску тврђаву у Европи.У граду се налази Карађорђев дуд, музеј у Смедереву, центар за културу Смедерево, радио Смедерево... Смедерево има више споменика културе међу којима су Смедеревска тврђава, црква Светог Георгија у Смедереву, зграда Окружног суда у Смедереву, зграда Општинског дома у Смедереву, црква Успења Пресвете Богородице на Старом смедеревском гробљу и други.Први помен Смедерева наилазимо године 1019. у повељи византијског цара Василија II када је овде успостављена једна од епископија новостворене Охридске архиепископије. Следећи писани помен о Смедереву налази се и у повељи кнеза Лазара из 1381. године, у којој се спомиње манастир Раваница и села и имања која поклања „у Смедереву људини Богосаву с опћином и с баштином“. Насеље добија на значају тек у XIV веку са повлачењем српске државе на север пред турским налетима. 1427, након смрти свог претходника Стефана, деспот Ђурађ Бранковић је по претходно утврђеном договору морао да угарском краљу врати Београд. Као град са традицијом престонице Смедерево се издвојило одмах по изградњи Смедеревске тврђаве 1430. године. Све до 1459. године град је био седиште Деспотовине на челу са деспотом Ђурђем Бранковићем. Након тога град потпада под власт Турака. Иако је разорен у сукобу 1459, Турци увиђају његов изузетно повољан положај на Дунаву и дограђују утврђење сада за своје потребе. Током дугог периода био је седиште Смедеревског санџака, све до доласка Аустријанаца 1718. 1739. град је опет под Турцима. Међутим развој града за време Аустроугара настављен је отварањем прве основне школе 1806. године, за време Првог српског устанка. У то време у граду је основан Правитељствујушчи совјет, на челу са Доситејем Обрадовићем и Смедерево је поново постало престоница.Под немачком окупацијом, 5. јуна 1941 Смедерево је доживело катастрофалну експлозију. Експлозију је изазвала муниција коју су окупатори превозили жељезницом и складиштили у тврђави. Том приликом погинуло је преко 3.000 људи, а цео град је био порушен и делом затрпан земљом.Са почетка 20. века град је бројао 7.000 становника, а данас према последњем попису из 2003. године има 62.900 становника у граду и 116.000 у селима убраја се у десет највећих градова у земљи. На ширем подручју града, рачунајући и седам приградских насеља, Смедерево броји 77.808 становника (по попису из 2002. године). Карађорђев дуд је споменик природе - ботаничког карактера али и знаменито место из историје Смедерева. Под овим стаблом је 8. новембра 1805. године вожд Карађорђе, вођа Првог српског устанка, у присуству српских старешина и устаника примио кључеве Смедеревске тврђаве од турског заповедника града, диздара Мухарема Гуше. Предаја кључева је извршена на свечан начин, јер су Турци оставили Србима много топова и муниције, а Карађорђе им је дозволио да изађу из Смедерева са војним частима и ситним оружјем и да лађама оду низ Дунав у Видин, у Бугарску. Смедеревска тврђава је тврђава у Смедереву коју је на ушћу реке Језаве у Дунав у другој четвртини XV века (од 1428. године) подигао деспот Србије Ђурађ Бранковда би их Османлије коначно освојиле предајом града без борбе 1459. године, што је представљало и формални крај деспотовине Србије.Сјајан дизајн утврђења може се видети на основу чињенице да на њој, од окончања српске градње средином XV века и османлијског додавања четири артиљеријске куле 1480. године, није учињена никаква преправка све до краја њене војне употребе у другој половини XIX века, након што је, са још неколико утврђења, 1867. године предата кнезу Србије Михаилу Обреновићу (1839—1842, 1860-1868). Тврђава је претрпела значајна разарања током светских ратова од бомбардовања и експлозијe, али је и поред тога задржала своју монументалност. Данас је Велики град махом у рушевинама и изложен зубу времена, док су на простору Малог града изведени конзерваторски и рестаураторски радови чиме му је донекле враћен пређашњи изглед, а цела тврђава се од 1946. године налази под заштитом државe. Мали град је често поприште културних и спортских манифестација, а током Смедеревске јесени он постаје културна престоница Смедерева и поприште одржавања многобројних представа и концерата.

# data[].attributes.body
http://prezi.com/gaficvt9rnxx/?utm_campaign=share&utm_medium=copy

# data[].attributes.attachment_link.description
Teodora Trkulja II-5 Kultura Vinče- video Arheološko nalazište Vinča Vinča - opšti podaci, početak... Vinča - Belo brdo je arheloški lokalitet koji se nalazi na desnoj obali Dunava, u mestu Vinča ( 14 km jugoistočno od Beograda ). Na ovom lokalitetu su istraživani ostaci najvećeg praistorijskog naselja u Srbiji i jednog od najznačajnijih neolitskih lokaliteta u Evropi.

# data[].attributes.body
Елена Јанковић II-6

# data[].attributes.headline
Наталија Цицмил II-6

# data[].attributes.subject
Наталија Цицмил II-6

# data[].attributes.body
https://prezi.com/p/xearjggrj5bm/

# data[].attributes.headline
Град Темишвар     Бјелић Никола II-6

# data[].attributes.subject
Град Темишвар     Бјелић Никола II-6

# data[].attributes.body
Највећи је град Баната, лежи на реци Бегеј и седиште је округа Тамиш. Са 319.279 становника Темишвар је трећи град по величини у Румунији, а такође је познат као и културни, образовни и трговачки центар западне Румуније.  У Темишвару се налази седиште Епархије темишварске Српске православне цркве, као и Савеза Срба у Румунији, а такође се овде издаје и српски недељник „Наша реч“.  Град се назива и „Малим Бечом“, јер је веома дуго био под Хабзбурговцима, и његово средиште својом архитектуром и амбијентима подсећа на стари део Беча.

Старо језгро Темишвара обликовано је током 17. и 18. века под утицајима који су зрачили из средишта Аустроугарске, Беча и Пеште. Оно је састављено из четврти са неколико историјских тргова и променада. Те четврти су: Град у Шанцу, Јожефин, Јелизабетин и Фабрика. Старо градско језгро је данас веома жив део града са бројним баровима, клубовима и гостионицама. Нарочито су популарна места окупљања на старом барокном тргу.
У граду постоје три велика и позната трга:Трг уједињења, Трг победе и Трг слободе.Такође, у Темишвару се налази и Зграда Опере, кип вучице која доји Ромула и Рема, Румунска саборна црква....

# data[].attributes.headline
Невена Никић II-6

# data[].attributes.subject
Невена Никић II-6

# data[].attributes.body
https://prezi.com/p/ysuo0y8hs7gv/

# data[].attributes.attachment_link.title
Реконструкција_Вршачког_замка_2

# data[].attributes.headline
Град Вршац       Бјелић Никола II-6 

# data[].attributes.subject
Град Вршац       Бјелић Никола II-6 

# data[].attributes.body
Вршац је градско насеље у саставу града Вршца у Јужнобанатском округу, један од најстаријих банатских градова који се налази се на југоисточном рубу Панонске низије, у подножју Вршачких планина.Први трагови насеља на Вршачком брду потичу из времена праисторије.Насеље на овом месту развило се у сенци средњовековног града који је подигао угарски краљ Жигмунд почетком XV века на врху брда да би заштитио јужне границе своје државе од сталних турских упада. Ускоро је град предат српском деспоту Ђурђу који га је повезао са својим главним утврђењима јужно од Дунава у чврсти одбрамбени систем.
Град Вршац има много знаменитости као на пример   Градска кућа, стара апотека (1783), барокна зграда „Два пиштоља“, кућа у којој је живео и умро Јован Стерија Поповић, Владичин двор, Вршачки градски парк са споменицима, Народни музеј (основан 1882. — најстарији музеј у Војводини), а главно обележје града је Вршачки замак на Вршачком брегу из раног средњег века, симбол града и најстарији замак на територији Војводине.

Вршачки брег је главна туристичко и излетничко одредиште у непосредној близини града Вршца. На првом врху одмах до Вршца доминира стара Црквица, омиљено излетиште, а у непосредној близини налази се нова црква Светог Теодора, подигнута у част градског свеца Теодора Великомученика. На другом врху налази се симбол града — Вршачка кула.   Са планина се пружа поглед на Вршац, Војводину и Румунију.

# data[].attributes.body
Чаково je градић и управно средиште истоимене општине Чаково, која припада округу Тимиш у Румунији. Насеље је значајно по присутној српској националној мањини у Румунији и као место рођења Доситеја Обрадовића.Чаково је добило статус града 2004. године.

Ово је Чаково на мапи.

Знамените особе:

У Чакову је 1739. или 1742. године рођен српски писац и просветитељ Доситеј Обрадовић - умро 1811. године у Београду.

Спиридон Јовановић (1798-1849), први нишки учитељ, потом епископ пакрачки па вршачки.

барон Јосиф Рајачић, књижевник и преводилац

Стефан Поповић, архимандрит манастира Ковиља (1834-1839), епископ пакрачки (1839-1843)

Димитрије Тирол (1793-1857), професор, књижевник, српски родољуб[5]

Јосиф Рајачић

Димитрије П. Тирол

ДОСИТЕЈ ОБРАДОВИЋ

Димитрије Обрадовић (црквено име Доситеј) је био српски просветитељ и реформатор револуционарног периода националног буђења и препорода. Школовао се за калуђера, али је напустио тај позив и кренуо на путовања по целој Европи, где је примио идеје европског просветитељства и рационализма.

Рано детињство

Отац му се звао Ђурађ. По занимању био је ћурчија и трговац. Умро је око 1748. године и после смрти оставио је удовицу и четворо мале деце. Мати умире ускоро, око 1752. године, а деца су се растурила по породици. Мали Димитрије допадне једном тетку. Дете је учило основну школу у месној српској школи, и како се одликовало љубављу према књизи, тетак науми да га спреми за попа. Читање житија светаца заврте мозак дванаестогодишњем дечку, по природи склоном сањарењу и маштању, и једном приликом хтеде са једним просјачким калуђерима из Дечана да бежи у Турску, у пустињу да се посвети. Трезвени тетак, видећи болесно стање детиње маште, да би га задржао од тих верских фантазирања, одведе га назад у Темишвар, код једног јорганџије.
Доситеј на новчаници од 50000 динара у доба инфлације.

Калуђер Доситеј

Отргнут од књига и у стварном животу, Димитрије се почео трезнити. Али када се прва повољна прилика указала,стари верски занос се понова разбуктао и он опет зажели да оде у пустињаке и светитеље. И он тајом остави занат, родбину и завичај, и 31. јула 1757. године закуца на врата фрушкогорског манастира Хопова. манастир Хопово.[3] Хоповском игуману Теодору Милутиновићу, родом Ваљевцу, допадне се бистар дечко који је већ лепо знао читати, и узме га за свога ђака. И Димитрије се баца на читање живота и светаца, пада у највећи верски занос, гладује мучи своје тело као стари хришћански свеци. 17. фебруара 1758. године буде закалеруђен, и добије име Доситеја, једног од својих светих узора, старог хришћанског свеца који је као младић из богате куће оставио свет и побегао у самоћу и своје тело, гладујући, у силним молитвама и метанисањима, он се разгласи по целој околини. 16. априла 1758. године, у Карловцима, буде рукоположен за ђакона. Велика и искрена побожност, дуги постови и силне молитве малога дијакона разгласили су га по целом Срему, и болесници почињу долазити да им он чита молитве. Али трезвени игуман предсказивао је близак крај свем том светињичењу.Манастир Хопово на Фрушкој Гори, где се Доситеј замонашио.

Напуштање манастира

Стални подсмеси са свих страна, низак живот манастирске братије, прозаична стварност, разбијају младом испоснику илузије о калуђерском светитељству. Он почиње сумњати у оно што је слепо веровао. Затим, видик његова духа који се почео ослобађати, ведри се и проширује. Он почиње читати и грађанске књиге, самообразује се, учи латински језик, зажели више знања и праве науке. Калуђери му чине сметње, и он са њима долази у сукоб. Када је у пролеће умро његов добротвор Теодор Милутиновић, прекинула се и последња веза која га је држала за манастир. 2. новембра 1760. он одбегне из манастира. Ово бекство младог ђакона из манастира било је, по речима Ватрослава Јагића, за српску књижевност оно што је за муслимантсво било бекство Мухамеда из Меке  у Медину. Преко Славоније дође у Загреб, где је приватно учио латински језик, и у пролеће 1761. године преко Лике, оде у северну Далмацију, са намером да учитељујући заштеди нешто новаца, па после са том уштедом да оде на школовање у Русију, Од 1761. до 1763. године био је учитељ у српској школи у Книнском Пољу, где је задовољно провео три године свога живота, научивши и нешто италијанског језика. Жеља ка учењу која га је из манастира извукла гонила га је напред. И када је уштедео колико је мислио да му је потребно, он се понова отисне у свет. Разболевши се на путу за Сету Гору, он је до почетка 1764. године учитељевао при манастиру св. Петке у Маинама у Боки Которској, и тада га је црногорски владика Василије Петровић рукоположио за свештеника. Ради поправке здравља врати се опет у Далмацију, за учитеља у селу Голубић, крај Книна, а потом на Косово Датлматинско и у манастир Драговић.

Пут по Европи

Као учитељ и домаћи васпитач, или као манастирски гост обишао је скоро цео Балкан и Малу Азију, затим Италију, Немачку, Француску, Енглеску, Аустрију и Русију. У Смирни је провео три године, као ђак чувене грчке богословске школе Јеротеја Дендрина. Ту и на Крфу добро је научио грчки језик, књижевност и филозофију. Школу је морао да напусти због избијања руско-турског рата 1787. године. После тога поново живи у Далмацији као учитељ у Книну, у школи на „Синобадовој главици“, затим у Задру и Трсту. Из Трста је отишао у Беч, где је провео пуних шест година у учењу немачког и културе. Као учитељ језика одлази из Беча у Карловце и Молдавију. Мантију је скинуо тек када се уписао у Халеу да слуша филозофију.[4] Филозофске студије наставља у Лајпцигу и ту почиње и сам да пише. Године 1783. штампа своје прво дело „Живот и прикљученија“.

Живот и прикљученија Доситејево најјзначајније дело.

Путовао је још у Париз, Лондон и Русију, где је био позван за наставника једне војне школе..

Први српски устанак

Први српски устанак га је затекао у Трсту. Он се од почетка ставља у службу српских устаника: прво је скупљао прилоге за њих, па је потом вршио разне поверљиве мисије између устаника и Русије и најзад коначно прелази у Србију. Као најпросвећенији и најученији Србин свога времена, постао је први српски министар просвете, организовао је школе, мирио и саветовао устаничке вође, и био је Карађорђев лични секретар и саветник.

Умро је 1811. године у Београду и сахрањен испред Саборне цркве у Београду. Његово тело је два пута измештано, 1837. због зидања нове Саборне цркве уместо старе која је срушена и други пут 1897. да би се његов гроб поставио напоредо са гробом Вука Караџића који је те године пренет из Беча. Током 2011. обележено је 200 година од његове смрти.

# data[].attributes.headline
Чаково (рум. Ciacova) град јеић и управно средиште истоимене општине Чаково, која припада округу Тимиш у Румунији. Насеље је значајно по присутној српској националној мањини у Румунији и као место рођења Доситеја Обрадовића.Чаково је добило статус града 2004. године.

# data[].attributes.subject
Чаково (рум. Ciacova) град јеић и управно средиште истоимене општине Чаково, која припада округу Тимиш у Румунији. Насеље је значајно по присутној српској националној мањини у Румунији и као место рођења Доситеја Обрадовића.Чаково је добило статус града 2004. године.

# data[].attributes.headline
АРХЕОЛОШКО НАЛАЗИШТЕ

# data[].attributes.body
АРХЕОЛОШКО НАЛАЗИШТЕ ВИНЧА (ФИЛИП ГАЈИЋ 2-6)

# data[].attributes.body
Idvor je mesto u Srbiji u opštini Kovačica  u Južnobanatskom okrugu.Prema popisu iz 2011. godine bilo je nešto manje od hiljadu stanovnika(974).
Nalazi se na 13 kilometara od Kovačice.
Idvor se kao malo srpsko selo pored Tamiša pominje još u  17. veku za vreme turske vladavine na ovim prostorima.
Posle odlaska Turaka 1717. godine,prema Komorskom popisu,Idvor je pripadao Pančevačkom okrugu.U to vreme u naselju je bilo svega nekoliko kuća.Zbog pojave kuge stanovništvo je bilo desetkovano.
Starosedeoci i stanovništvo doseljeno kasnije izgradili su 1743. godine tipično pogranično naselje po austrijskom sistemu.U centru se nalazila crkva,a oko nje egzercirište.

Etnička struktura:
Srbi-93,98%
Romi-3,83%
Slovaci-0,75%
Madjari-0,41%
Nemci-0,25%
Mihajlo Pupin
Mihajlo Idvorski Pupin rodjen je 9. oktobra 1854. u mestu Idvor.
Imao je četvoricu braće i pet sestara.Otac mu se zvao Konstantin , a majka Olimpijada.Oženio se Amerikankom Sarom Katarinom Džekson 1888. godine i sa njom je imao ćerku Barbaru.
Mihajlo Pupin bio je srpski i američki naučnik i pronalazač.takođe je radio i na Univerzitetu Kolumbija u Americi kao profesor.
Dobio je Pulicerovu nagradu 1924. za autobiografsko delo ,,Od pašnjaka do naučenjaka".
Tokom svojih naučnih i ekperimentalnih radova doneo je važne zaključke i ima velike zasluge za razvoj elektrotehnike.Takođe je  zaslužan za pronalazak Pupinovih  kalemova.
Preminuo je  12. marta 1935. godine.

Stefan Stojaković II-7

# data[].attributes.headline
Марина Свилар 2-6

# data[].attributes.subject
Марина Свилар 2-6

# data[].attributes.body
https://prezi.com/p/1xi5lwtqv6jz/

# data[].attributes.headline
Археолошко налазиште Винча

# data[].attributes.subject
Археолошко налазиште Винча

# data[].attributes.body
Александра Николић II 7

Винча — Бело брдо је археолошки локалитет који се налази на десној обали Дунава, у селу Винча, 14 km југоисточно од Београда.

Поглед  на савремено насеље и археолошки локалитет Винча

На овом локалитету су истраживани остаци највећег праисторијског насеља у Србији и једног од најзначајнијих неолитских локалитета у Европи. Налазиште је добило име Бело брдо по светлој боји лесне терасе на којој се налази, али је у стручној литератури познатије под именом Винча.
Винча је највеће и најзначајније истражено неолитско насеље у Европи и прво велико насеље које је било седиште прве урбане европске цивилизације. Винчански локалитети, који чине источну границу винцанске културе су Рудна Глава, Супска, Дреновац, Плочник и они су на неки начин и садашња источна граница наше државе или су њој веома близу.
На налазишту Винча су током археолошких истраживања са почетка 20. века пронађени остаци осам неолитских насеља.
Винчу је открио проф. Милоје М. Васиц, током својих истраживања 1908. године, када су пронађени симболи и читави натписи на преко 10 000 налаза, као сведочанство прото-писма винчанског становништа, из периода од 5000 до 3200 година пре нове ере.

Професор Милоје Васић (1869—1956)  Журнал (дневник ископавања) Милоја Васића

Савремена истраживања Винче су спровођена под надзором Српске Академије наука и вођством истраживача Николе Тасића, Гордане Вујовић, Милутина Гарашанина и Драгослава Срејовића.
Винча има одличан поглед на Дунав, који је одувек био главна линија комуникације. Нажалост, ово изванредно археолошко налазиште одликује значајна неоткривена историја, али је и суочено са опасношћу од оштећења и уништења обале Дунава и самом реком, као и недостатком средстава за наставак истраживања која би омогућила увид у све што је у Винчи затрпано испод тла.
На овом месту, где се преко долине Болечице и Дунава, разиграни рељеф Шумадије сусреће са банатском равницом, налазила се између 4500. и 3500. године пре нове ере метропола једне садржајима пребогате културе – винчанске културе.

Винчанску културу карактеришу правоугаоне колибе од дрвета, блата и сламе, грађене на земљи, црна или сива керамика са угравираним украсима, фигурине људског облика црвене боје, погребни ритуали…

Фигурина из Винче

Стога је Винча појам којим се данас обележава зенит неолитске културе у Европи и стационирање – насељавање сточарског становништва, коме су знање, креативност, међусобна толеранција и просперитет биле основне вредности.
Културни слој Винче висок око 10,5 метара пружа необично занимљиву и узбудљиву слику. Као на раскошном ћилиму, у културном слоју Винче се по вертикали нижу један над другим румени, жути, мрки, пепељасти и црни прослојци формирани од остатака разорених насеља, спаљених колиба, великих ровова и засутих јама и гробова. Сваки од тих прослојака, који обележава поједине фазе живота у Винчи, садржи праве ризнице најразноврснијих предмета: оруђе и оружје од камена и кости, посуђе за свакодневну употребу, раскошно декорисане ритуалне вазе, велики број антропоморфних и зооморфних фигурина, накита од разних врста ретких, скупоцених материјала и безброј других предмета, израђених у самој Винчи или прибављених из удаљених области њене културе, из средње Европе, доњег Подунавља или са Медитерана.

Минијатурне посуде из Винче    Оруђе од камена   Накит од кости   Амфора од печене глине орнаментисана урезаним тракама испуњеним убодима

Више од 10.000 винчанских скулптура, највероватније гробног карактера, сведочанство су верске снаге ових људи. Мада је праисторијско насеље у Винчи годинама ископавано, ипак је испитан само његов средишњи део. На истраженом простору Винче нађено је, међутим, на хиљаде предмета који данас красе многе музејске збирке у Србији и иностранству, а рад на њиховом проучавању траје са несмањеним интересовањем и данас.
На основу тих бројних и веома разноврсних предмета, као и остатака архитектуре и коришћених сировина, може се поуздано реконструисати цела историја Винче, односно материјална и духовна култура бројних генерација које су у њој живеле, које у уметничком домену нису имале премца у тадашњој Европи.
Од 3 000 разноврсних предмета пронађених у Винчи, фигурина која представља Велику Мајку најупечатљивије одсликава односе друштва, које је живело у апсолутном складу са природом, чији су божански, регенеративни циклуси сличним женским.
Стога не чуди да су Винчанци знали да је смисао живота љубав, да су врховно божанство или Бог – чиста љубав, коју најснажније осећа и зна жена која рађа нови живот. Преко 1000 фигурина из Винче представљају женски принцип, симбол рађања, али и мајку која даноноћно бди над својом породицом. Њене велике очи су симбол њене будности. На посуђу и другим предметима истраженим у Винчи нађени су писани трагови, којим је винчанска цивилизација, као свој врхунац, човечанству оставила прво писмо, названо винчанско писмо.
Неки научници сматрају да винчанско писмо, које је користило пољопривредно становништво винчанске цивилизације у религиозне сврхе, представља најранију форму писма икад нађену, неколико хиљада година старију и од египатског и сумерског писма.

Урез који подсећа на слово M на фрагменту керамике

Винчански симболи старости од 7. до 4 миленијума п.н.е и декорисани симболи старости од 8000 до 6500 година из Винче представљају изазов истраживачима за научно тумачење језика и наслеђа.

# data[].attributes.headline
ГРАД ТЕМИШВАР И ОСНОВНИ ПОДАЦИ О БАНАТУ - Марија Јеремић 2-7

# data[].attributes.subject
ГРАД ТЕМИШВАР И ОСНОВНИ ПОДАЦИ О БАНАТУ - Марија Јеремић 2-7

# data[].attributes.body
Као образовни, културни и трговачки центар, у Темишвару је данас смештен и велики број културно-историјских установа које зближавају Србе који се налазе на овим просторима. Највећи је град у Банату и први у Европи који је добио електрично улично осветљење давне 1884. године. О томе сведоче уличне светиљке надомак Трга победе на којима се могу видети ови подаци. Такође, међу првима је имао трамваје које вуку коњи, а уместо којих се данас на улицама могу видети такође старински трамваји за које су карактеристични широки колосеци, што даје посебан шмек граду. Многима није познато да су Темишвар звали и “Градом цвећа” због многих паркова, али и зато што је цвећем и ружама снабдевао читаву Европу током 19. века.

Овако је Темишвар добио име

Темишвар је смештен у западном делу Румуније, на самом ободу банатске равнице, недалеко од границе са Србијом. Седиште је округа Тамиш и четврти је град по величини у Румунији. На нешто више од 160 км од Београда, чека вас највећи културно-историјски центар Срба у Румунији. Занимљива чињеница је та да је Темишвар један од румунских градова најудаљенијих од престонице Букурешта (више од 500 км). Још једна занимљива чињеница је да је добио име по реци Тамиш, али да данас кроз овај град протиче само река Бегеј. Наиме, и река Тамиш је заиста некада протицала кроз град, па је ова област била често плављена и прилично мочварна. Каснијом регулацијом водених токова, Тамиш је померен ван подручја града, па је данас од њега Темишвару остало само име. Подручје више није мочварно, Бегеј је и званично градска река, а његове обале кроз град су веома лепо уређене са дугим шеталиштем.

Иако су многи утицаји били и прошли дуж ове области, чини се да је најјачи печат данашњем изгледу дао период када је град био под опсадом Хабзбуршке монархије. Отуда његов централни део, како архитектура тако и целокупан изглед, подсећају на стари део Беча, па је то управо и разлога због кога је Темишвар познат и као “Мали Беч”.

Можемо рећи да су кратки излети и једнодневна посета Темишвару довољни за све оно што Темишвар као туристичка дестинација има да понуди. Све знаменитости се налазе углавном у строгом центру града, тако да нема много лутања.

ТРГ УЈЕДИЊЕЊА

Један је од старијих тргова у Темишвару, а значајан је по томе што се на једној његовој страни налази Српска саборна црква Светог Ђорђа, а преко пута Римокатоличка црква посвећена истом светитељу. Није ретко спомињан и податак да нигде не постоји место где су православна и католичка црква ближе једна другој. Централним делом трга доминира такозвани Стуб куге, односно Статуа Светог тројства. Овај споменик је подигнут у знак захвалности за избављење од ове пошасти, а нешто слично се може видети на још неким местима широм бивше Аустроугарске. Трг окружује мноштво кућа, односно палата некадашњих богаташа. Њихове разнобојне уређене фасаде својим изгледом осликавају богаташка здања 18. и 19. века.

Банат је географски регион, административно подељен између Србије, Румуније и Мађарске. Историјска престоница Баната је Темишвар, који се данас налази у Румунији. Српски део Баната је углавном лоциран у Аутономној Покрајини Војводини, док мали југозападни део Баната (познат као Панчевачки рит) административно припада Београдској општини Палилула. На територији Војводине, Банат је административно подељен на три округа: Севернобанатски, Средњобанатски и Јужнобанатски. Највећи град српског Баната је Зрењанин (76.511 становника по попису из 2011. године).

# data[].attributes.body
Vinčanska kultura je jedna od retkih ranoeneolitskih kultura jugoistočne Evrope koja je u vekovima oko 5000. godine pne. doživela u pravom smisli te reči procvat. Vinčanska kultura je bila tehnološki najnaprednija praistorijska kultura na svetu, a najranija metalurgija u Evropi, kao i najstarije pismo pronađeni su upravo na vinčanskom lokalitetu Belovode u istočnoj Srbiji.

Figure koje je vinčanska kultura ostavila ispitivane su nebrojeno puta, a misterije koje okružuju vinčansku kulturu ne prestaju da intrigiraju i privlače. Na isti način kao egipatske piramide, vinčanska kultura nastavlja da inspiriše umove u potrazi za odgovorima o poreklu i nastanku ljudske civilizacije.

Artefakti Vinčanske kulture   PRAISTORIJSKA METROPOLA
Najstarija staništa u Vinči najčešće imaju elipsoidne osnove ukopane u les i šatorasti krov od pruća, trske i slame koji naleže neposredno na osnovu. Kolibe su grupisane po određenom sistemu oko centralne i podsećaju na arhitekturu kulture Lepenskog Vira.
Vinča je oko 4500. godine p. n. e. opustela, ali se neposredno posle kulturnog sloja sa šatorastim staništima javlja novo naselje, koje su izgradili nosioci kulture mlađeg neolita, kojoj je Vinča dala ime.
Specijalizovane delatnosti dovele su do privrednog uspona, društvenog raslojavanja i bogaćenja zajednica vinčanske kulture, koja se prostirala se na teritoriji većoj od teritorije bilo koje neolitske kulture u Evropi. Pojedina njena naselja premašila su veličinom i brojem stanovnika ne samo sva istovremena neolitska naselja, već i prve gradove koji su znatno kasnije nastali u Mesopotamiji, Egeji i Egiptu.

Smatra se da je Vinča bila grad jer je stalno bila naseljena tokom mnogo generacija, stanovništvo je bilo aktivno tokom cele godine, a postojala je i specijalizacija poslova. Može se reći da je bila metropola, budući ju je naseljavao veliki broj stanovnika, da je bila ekonomski i kulturni centar, da su otkrivena mnoga manja naselja u neposrednoj blizini Vinče, a nađeni su i dokazi o intenzivnoj komunikaciji i razmeni dobara, usluga i ljudi.
Nosioci vinčanske kulture imali su mešovitu ekonomiju, osnovne delatnosti bili su stočarstvo i poljoprivreda, ali su se bavili lovom, ribolovom i prikupljanjem divljih plodova.

NAJSTARIJE PISMO I NJEGOVE TAJNE
Još uvek je nerazjašnjeno značenje tajanstvenih simbola koji su urezani na grnčariji i figurinama vinčanske kulture. Pretpostavlja se da su bili oznake vlasništva, kaucija, piktogrami ili slikovno ili fonetsko pismo.

Vinčansko pismo

Do danas je otkriveno više od 1000 fragmenata na kojima su urezani ovi znaci, a kako su simboli nađeni na mnogo mesta širom istočne Evrope, većina stara između 6500 i 8000 godina, mnogi naučnici staraju da je Vinča rodno mesto najstarijeg pisma na svetu.

Činjenica da je Vinčanska kultura cvetala nekoliko hiljada godina pore prvih antičkih civilizacija na tlu Evrope, predstavlja kamen spoticanja za teoretičare razvoja ljudskog društva. Vinča predstavlja intrigantan i nedokučiv dokaz da se nešto neobično desilo na našim prostorima, nešto što tek treba da bude otkriveno, proučeno i shvaćeno.

Ostaci ovog društva pružaju dokaze o bitno naprednijoj organizaciji od drugih neolitskih društava. Drugim rečima, ljudi koji su živeli u Vinči imali su razvijen društveni sistem, religiju i umetnost mnogo pre prvih sličnih primera u starom svetu.

Kostić Ivan II-7

# data[].attributes.headline
Град Вршац и Вршачки брег.Филип Лечић Лечко и Александар аца ПИКИЋ

# data[].attributes.subject
Град Вршац и Вршачки брег.Филип Лечић Лечко и Александар аца ПИКИЋ

# data[].attributes.body
Вршац је градско насеље у саставу града Вршца у Јужнобанатском округу један од најстаријих банатских градова који се налази се на југоисточном рубу Панонске низије, у подножју Вршачких планина. Према попису из 2011.било је 36040 становника. По овоме је Вршац други по величини град у округу и највећи град у Војводини без статуса средишта округа.

Вршац се налази североисточно од Београда на 83. километру Државног пута према Румунији, од које је удаљен 14 km. Вршац одликује добра повезаност са околним местима, као и градовима у овом делу , и то како друмским тако и железничким саобраћајем. Раскрсница је Државног пута I реда М1.9. У самом Вршцу налази се железнички гранични прелаз према Румунији, а друмски код Втина. Овде се налази Жечезничка станица Вршац.

Вршац лежи у самом подножју Вршачких планина. У његовој непосредној близини налазе се депресије Великог и Малог рита, поточне долине, лесне заравни, а на невеликој удаљености налази се и ДЕЛИБЛАТСКА ПЕШЧАРА, специфичан географски комплекс и једно од највећих пешчаних пространстава у Европи. Вршачке планине, на крајњем југоистокуБаната, заузимају површину од око 170 km². Имају претежно одлике брдско-брежуљкастих предела чији централни део има планински карактер. Почињући са брдима Капела (252 m) и Кула (399 m) над самим градом, простиру се на истоку све до речице Черне у Румунији, на северној страни оивичене су Марковачким потоком и Малим Ритом у који се стрмо спуштају. Са јужне стране благо опадају и завршавају се долинама потока Месића и Гузајне. У уздужном профилу, на правцу исток-запад налазе се највећи врхови, међу којима доминира Гудурички врх (641 m), уједно и највиши врх у Војбодини. Јужна и северна подгорина испресецане су вододеринама и поточним долинама. Вршачке планине (рум. Munţii Vârşeţ, често зване и Вршачки брег, рум. Dealurile Vârşeţului) се уздижу усред Панонске равнице у југоисточном делу . Пружају се у правцу исток-запад, у дужини од 19 км, са највећом ширином од 8 km. Површина им је 170 , од чега је у Србији122, а у Румунији 48 km². Изграђене су од стена палеозојске старости (260 милиона година), које окружују неогени седименти (60 милиона година), међу којима су и седименти некадашњег Панонског мора (25 милиона година). Гудурички врх, са 641 м надморске висине, највиша је тачка ових планина и целе Војводине. Од осталих врхова познати су Лисичја глава (590 m), Ђаков врх (449 m) и Вршачка кула (399 m). Северна падина је стрма, док се јужна постепено спушта у побрђе, где се налазе вршачки виногради. Вршачке планине спадају, заједно с Фрушком гором, у острвске планине, јер су некада биле острво у Панонском мору. Према геотектонском положају, али и геолошкој грађи, припадају српско-македонској планинској маси, чинећи њен најсевернији изданак, иако се у старијој литератури може пронаћи погрешан податак о њиховој припадности Карпатима. Са планина се пружа поглед на , Војводину и

# data[].attributes.headline
Милица Радибратовић 

# data[].attributes.subject
Милица Радибратовић 

# data[].attributes.body
У храму манастира Месића налази се чудотворна икона Пресвете Богородице. То је у ствари
новија икона, насликана по узору на чувену, древну Богородичину икону „Достојно јест“, која се налази у Кареји на Светој Гори Атонској. Месићка икона „Достојне јест“ потиче из 1803. године. Ко је насликао ову икону, како и када је пренета у овај манастир, није познато, само се зна да Пресвета Богородица преко ње пројављује своју чудотворну силу, помажући свима који јој са вером прилазе.
Манастир је рушен у неколико наврата 1716. и 1788. године од стране Турака али и убрзо обнављан, други пут трудом вршачког епископа Јосифа Јовановића Шакабенте, као и у земљотресу 1892. године када је највише оштећења у манастирском комплексу имала сама црква. У цркви посвећеној Св. Јовану Претечи, налазе се остаци ранијег живописа из XVII века (детаљи у наосу), као и фреске које су настале у XVIII веку и које карактерише извесна конзервативност и ослањање на раније средњовековно искуство и велики отпор ка наступајућој барокној уметности. Црква је, као и већина цркава у Војводини, претрпела интервенцију у виду додавања барокних звоника, који касније мења свој првобитни облик настао по плану мајстора Антона Блобергера.Манастир у својој ризници чува више вредних рукописних и штампаних књига, као и низ слика познатих сликара као што су Јован Поповић из Опова ("Портрет Ј. Ј. Шакабенте"), Јохан Тобиас Каерглинг, Арсеније Петровић, Павел Ђурковић и других мање познатих аутора.

# data[].attributes.headline
Манастир Месић 

# data[].attributes.subject
Манастир Месић 

# data[].attributes.body
Манастир Месић је женски манастир Српске православне цркве у банатској епархији.
Један је од најзначајнијих манастира у југоисточном Банату, настао највероватније у XV веку, мада га по локалној легенди оснива 1225. године Арсеније Богдановић Хиландарац кога је лично Св. Сава поставио за игумана манастира. Друга верзија има највише вероватноће, наиме по њој је манастир Месић основао Јован Бранковић, последњи из лозе Бранковића, крајем XV века. Први писани докуменат који помиње манастир Месић је катастиг Пећке патријаршије из 1660. и 1666. године. Такође, из овог документа се сазнаје да је Месић био резиденција вршачких епископа у време одмах након велике сеобе, када је привилегијама аустријског цара Леополда I потврђено постављање Спиридона Штибице за вршачког владику.
Манастир је рушен у неколико наврата 1716. и 1788. године од стране . У цркви посвећеној Св. Јовану Претечи, налазе се остаци ранијег живописа из XVII века  као и фреске које су настале у XVIII . Црква је, као и већина цркава у Војводини, претрпела интервенцију у виду додавања барокних звоника, који касније мења свој првобитни облик настао по плану мајстора Антона Блобергера.
Манастир у својој ризници чува више вредних рукописних и штампаних књига, као и низ слика познатих сликара као што су Јован , Јохан Тобиас Каерглинг, Арсеније Петровић.

# data[].attributes.headline
долини, лежи Светопр

# data[].attributes.body
долини, лежи Светопретечев манастир Горе Месићке, назван манастир Месић, по истоименом потоку који извире под Црним врхом и протиче поред манастира. Храм манастира Месића посвећен је рођењу Светог Јована Крститеља (07.јул). Вековима је био мушки, а 1952. године постаје женски манастир. О постанку ове светиње постоје два предања. Прво, старије, предање каже да је манастир саграђен у првој половини 11-ог века, тачније 1033. године од стране ученика Светог

# data[].attributes.body
Smederevo se nalazi na obalama Dunava u severoistočnom delu Srbije. Godine 1427. nakon smrti svog prethodnika despota Stefana Lazarevića, despot Đurađ Branković je po prethodno utvrđenom ugovoru morao ugarskom kralju da vrati Beograd. Kao grad sa tradicijom prestonice Smederevo se izdvojilo odmah po izgradnji Smederevske tvrđave 1430. godine. Smederevo danas predstavlja jednu od najvećih srednjovekovnih tvrđava u Evropi i krajnji domet srpskog vojnog graditeljskog umeća toga vremena. Tvrđava, prvobitno planirana kao manji prestoni zamak, izgrađena je u neverovatno kratkom vremenu, za samo dve godine, uz velike napore oslabele srpske despotovine. Smederevsku tvrđavu je osnovao despot Đurađ Branković. Smederevo je takođe bogato grožđem i vinom. Despot Stefan Lazarević i Đurađ Branković, vinograde su širili još od 15. veka. Sve do 1459. grad je bio sedište Despotovine. Nakon toga grad potpada pod vlast Turaka. Iako je razoren u sukobu 1459, Turci uviđaju njegov izuzetno povoljan položaj na Dunavu i dograđuju utvrđenje za svoje potrebe. Tokom dugog perioda bio je sedište Smederevskog sandžaka, sve do dolaska Austrougara 1718. Grad je opet pod turskom vlašću 1730. godine. Karađorđev dud je spomenik prirode – botaničkog karaktera ali i znamenito mesto iz istorije Smedereva. Pod ovim stablom je Karađorđe 8. Novembra 1805. godine, u prisustvu srpskih starešina i ustanika primio ključeve Smederevske tvrđave od turskog zapovednika grada, dizdara Muharema Guše. Predaja ključeva je izvršena na svečani način, jer su Turci ostavili Srbima mnogo topova i municije, a Karađorđe im je dozvolio da izađu iz Smedereva sa vojnim počastima i sitnim oružjem i da lađama odu niz Dunav u Vidin i Bugarsku. Prva osnovna škola otvorena je 1806. godine, za vreme Prvog srpskog ustanka. U to vreme u gradu je osnovan Praviteljstvujušči sovjet. Pod nemačkom okupacijom Smederevo je doživelo katastrofalnu eksploziju 5. juna 1941. godine. Eksploziju je izazvala municija koju su okupatori prevozili želežnicom i skladištili u tvrđavi. Tokom eksplozije je poginulo preko 3 000 ljudi, a ceo grad je bio porušen i delom zatrpan zemljom.

# data[].attributes.headline
Андреа Кузмановић и Теодора Марјановић

# data[].attributes.subject
Андреа Кузмановић и Теодора Марјановић

# data[].attributes.body
Вршац има знамениту историјску прошлост са споменицима од праисторије до данашњег доба. Многобројне карактеристичне грађевине из XVIII и XIX века,  Градска кућа, стара апотека (1783), барокна зграда „Два пиштоља“, кућа у којој је живео и умро Јован Стерија Поповић.
У Вршцу се такође налази и римокатоличка црква св. Герхарда од Сагреда која је највећа римокатоличка црква у Србији, а била је друга по величини у СФРЈ, одмах после загребачке катедрале. Довршена је 1863. године и има функционалне оргуље на којима се редовно одржавају концерти.

-Римокатоличка катедрала--Кућа Јована Стерије Поповић--оргуље у катедрали-

Град има професионално позориште, развијена је издавачка делатност у којој предњачи КОВ - Књижевна општина Вршац. У граду се одржава Јесењи позоришни фестивал, међународни фестивал фолклора.-Међународни фолкор у Вршцу-

Вршац и његова околина познати су као виноградарски крај још од владавине Римљана. Први писани податак о вршачком вину потиче из 1494. године, када је дворски економ Будима платио буре вршачког вина 10,5 златних форинти, за угарског краља Ладислава. У 19. веку, Вршачко виногорје било је међу највећима у Европи и простирало се на 17.000 јутара (10.000 ха). Значај виноградарства за вршачки крај огледа се и у чињеници да је, од 1804. године, винова лоза саставни део грба града Вршца.

Сматра се да је подигнуто у првим деценијама 15. века. Служило је за одбрану деспотових поседа у Јужном Банату. По својим карактеристикама блиско је војним архитектонским решењима јужно од Дунава. Турци су га знатно оштетили 1456. године, али је убрзо обновљено. Коначно је запоседнуто средином 16. века. Све до Бечког рата у утврђењу се налазила турска посада, да би одредбама Карловачког мира 1699. године било напуштено и добрим делом разорено.

Главна кула је готово једина сачувана до данас. Висока је око 20 метара и имала је три етаже и улаз који је био високо издигнут тако да му се могло прићи са шетне стазе бедема. Својом конструкцијом кула се везује за решења средњовековних утврђења у Србији, а преко њих и за византијска, за разлику од осталих утврђења у Војводини која су по концепту ближа обрасцима западне војне архитектуре.
-Вршачка кула-

# data[].attributes.headline
Smederevo i tvrđava u Smederevu (Đurđa Mijajlović II-5)

# data[].attributes.subject
Smederevo i tvrđava u Smederevu (Đurđa Mijajlović II-5)

# data[].attributes.body
https://prezi.com/guebj9m7wctz/

# data[].attributes.headline
Град Смедерево

# data[].attributes.subject
Град Смедерево

# data[].attributes.body
Смедерево се налази на североистоку Србије (46км источно од Београда) на обали Дунава. Град се налази на равничарском подручју  непосредно испред Ушћа Велике Мораве у Дунав , на јужном ободу Панонске низије, на крајњем североистоку Шумадије . У Смедереву се налази лука која може примити црноморксе бродове

Знамености Смедерева

-          Музеј на главном тргу основан 1950. године

У овом музеју се могу видети палеонтолошке, археолошке, неумизматичке, историјске, етнолошке збирке, али и галерија савремене уметности која се налази у склопу музеја. Музеј располаже са великим бројем предмета, а највећи део прпада нумизматичкој збирци. Историја Смедерева се у овом музеју може пратити од праисторије преко антике, средњег века па све до средине двадесетог века. Овај музеј један је од репрезентативних установа културе у подунавском региону.

-          Храм св. Георгија

Храм св. Георгија је саграђен у периоду од 1850. до 1854. године. Овај храм се налази у центру града и данас уоквирује главни смедеревски трг. Трећи је храм по величини у Србији. Црква је грађена по узору на манастир Манасију и обликована је у српско-византијском духу. Црква св. Георгија спада у ред најлепших црква Србије које су изграђене након првог и другог српског устанка.

-          Црква успења пресвете богордице

За ову цркву се верује да је изграђена у првој половини 15. века због своје архитектуре и сликарства. Међутим њено порекло још увек није прецизно утврђено, али верује се да је то била породична црква и гробница деспота Ђурђа. Живопис ове цркве великим делом је страдао, а од многобројних записа који су се ту могли видети пажњу привлачи онај који је Арсеније Чарнојевић у 17. веку оставио приликом сеобе Срба

-          Смедеревска тврђава

Споменик културе од изузетног значаја јесте Смедеревска тврђава која се налази на ушћу реке Јазаве у Дунав, а изграђена је у периоду од 1427. до 1456. године. Ову тврђаву подигао је деспот Србије Ђурађ Бранковић. Тврђава је јединствена у српској средњовековној архитектури. По типу је класична, равничарска тврђава, а узор припликом изградње био је Цариград и његови бедеми. Заузима површиву преко 14 хектара и представља једну од највећих у Европи. Језгро тврђаве био је такозвани мали град, а након њега саграђен је већи део. Данас је цео комплекс у рушевинама, а најпознатији је споменик ове врсте у земљи.

-          Карађорђев дуд

Значајан споменик историје је Карађорђев дуд, спомени природе, ботаничког карактера. Под стаблом овог дуда је Карађорђе 1805. године примио кључеве Смедеревске тврђаве од Мухамед Гуше, турског заповедника града.
Милица Вујновић и Ана Радојковић

# data[].attributes.headline
Село Ковачица и обичаји Словака

# data[].attributes.subject
Село Ковачица и обичаји Словака

# data[].attributes.body
Ковачица је градско насеље у Србији у општини Ковачица у Јужнобанатском округу. Налази се 31 km од Панчева, 55 km од Београда и око 35 km од Зрењанина.

Варошица Ковачица је основана 1802, али постоје подаци о постојању мањих насеља још из 1458. године. Словачкој насеобини је претходило мање српско насеље са тим именом. У једном турском документу из 1685. помиње се српско место Ковачица, на друму између Томашевца и Панчева. Село је затим запустело и до колонизовања граничара било пустара са добром травом, коју су арендатори узимали за испашу стоке. Један део ковачичке пустаре називао се "Суботина пустара" са ту ископаним "Суботиним бунаром", који су добили име по Суботи Владисављевом, арендатору из Томашевца. После 1751. овде се опет насељавају Срби, сада граничари из Потисја и Поморишја, који ће као штација 1767. године званично ући у састав Немачко-банатског пука у Панчеву. По Елеру царском ревизору 1774. године постоји и пустара Ковачица у Бечкеречком дистрикту. У Ковачици је рођен 1780. трговац Петар Рајић, који је као становник Пеште, 1826. године био један од првих оснивача Матица српска.Место је опет опустело, страдавши током аустријско-турског рата 1788. године. Словаци евангелисти из Ечке и других места долазе после 1800. године на плодну пустару Ковачица, и стварају нову велику граничарску штацију. Неколико година (око 1842. у команди граничарске компаније Ковачица, службује до пензије знаменити Србин културни радник, лајтант Александар Андрић, који је био песник, књижевник, члан Матице српске у Пешти и Српског ученог друштва у Београду, новинар и издавач, штампар. У парку код данашње зграде Гимназије, 1924. године откривен је споменик новосадском адвокату Светозару Миилетићу, председнику Српске народне странке, и вођи Срба у Угарској.[5] Милетић је био и велики поборник јединства свих Словена и осведочени пријатељ Словака, од времена када се школовао на универзитету у Пожуну(данашњој Братислави). Становници Ковачице окупљени у друштву "Покрок" - читаоници, исказали су свој пијетет на делу, у поводу тада државног празника Видовдана. Ковачица је у 20. веку на далеко позната као колонија сељака сликара наиваца.

Пуно је обичаја сачувано све до данас. Нпр. изношење Морене у облику фигуре од сламе обучене у женску одећу) симболизира крај зиме и долазак пролећа. Младе девојке односе Морену до потока, на обали реке са лутке скидају одећу, потом запале лутку и баце је у поток.

6. шетња, дечаци прерушени у три краља обилазе домове, певају коленде и изводе приказ доласка три краља у Бетлехем у част Исусова рођења (зтв. обилажење са звездом). На Три краља завршава светковина Божића ( школарцима божићни празници) и почиње време машкара.

Машкаре су увек представљале раздобље забаве и славља, а њихов врхунац је забава под маскама које представљају различите животиње. Машкаре завршавају обичајем "покапања баса" који представља пародију на стварни погреб. Након машкара за хришћане следи четрдесет дана поста као увод у највећи хришћански празник Ускрс (једноставна храна, нема забава и сл.).
Јована Раичевић

# data[].attributes.headline
Алексић Дијана и Бата Тамара II-7

# data[].attributes.subject
Алексић Дијана и Бата Тамара II-7

# data[].attributes.body
ГРАД ЧАКОВО

- Град Чаково се налази у источном, румунском Банату, на 30 km удаљености од Србије и од граничног прелаза код Ватина. Близу града води магистрални пут Београд - Темишвар. Град се налази на месту где равничарски део Баната прелази у заталасана побрежја. Налази се поред каналисане реке Тамиш, где је на обали остала стара кула, висока 24m, подигнута у време опасности од Турака.

ИСТОРИЈА

- Први писани помен варошице Чаково јавља се 1141. године, када га у повељи краља Гезе II предао једној угарској племићкој породици у посед.

- У њему је седиште истоименог дистрикта са управним уредом, те коњичком касарном, римокатоличком црквом, а становништво мешовито- састављено од Срба, Шваба и Румуна.

- Сматра се да је за време турске владавине на тим просторима трговачки карактер и значај Чакова био израженији од Темишвара.

- По ослобођењу од Турака у Чакову после 1720. Године почињу да раде упоредо српска и грчка школа. Српска народна школа у Чакову је радила непрекидно 1809-1947. године. Богати Срби Чаковци оснивају 1867. године своју читаоницу. У месту често гостују српске позоришне трупе, током својих турнеја.

СТАНОВНИШТВО

- По попису из 1783. године у месту је записано да има 452 куће, од којих 326 ратарских а 126 занатлијских и трговачких, а 1794. године од 509 домова, 263 су српски, 129 немачких и 117 румунских.

- Број православних становника износи 1303, који станују у 275 српских домова.

- Село је од давнина било вишенародно, а месни Срби су одувек били мањина.

ЗНАЧАЈНИ ОБЈЕКТИ

- Први значајан објекат на који наилазите по уласку у Чаково јесте српска црква посвећена Пресветој Богородици (Maica Domnului на румунском). Грађена је у периоду 1746-1768. Године у барокном стилу, као и све цркве тог времена.

- Наставите ли даље том главном улицом, видећете да има типичан банатски изглед. Са леве стране наилазите на румунску православну цркву. Саграђена је почетком XX века и за разлику од српске има мало веселију боју.

- Са десне стране наилазите на зграду на којој су три спомен плоче са обавештењем да се у њој родио Доситеј Обрадовић.
- О биграфији Доситеја Обрадовић можете послушати овде:  https://www.youtube.com/watch?v=XjElxlbtu8s

# data[].attributes.headline
Aна Павловић II-6

# data[].attributes.subject
Aна Павловић II-6

# data[].attributes.body
https://prezi.com/p/-4jiads8mwk4/

# data[].attributes.headline
Лука Вранић 2-7

# data[].attributes.subject
Лука Вранић 2-7

# data[].attributes.headline
Гроб Михајла Пупина

# data[].attributes.subject
Гроб Михајла Пупина

# data[].attributes.headline
Портрет Михајла Пупина

# data[].attributes.subject
Портрет Михајла Пупина

# data[].attributes.headline
Родна кућа Михајла Пупина

# data[].attributes.subject
Родна кућа Михајла Пупина

# data[].attributes.headline
Село Идвор, Михајло Пупин

# data[].attributes.subject
Село Идвор, Михајло Пупин

# data[].attributes.body
Идвор је Банатско село које је смештено на око 13 километара од чувене Ковачице. Идвор је познатији као родно место великог српског научника – физичара светског гласа Михајла Пупина (1854-1935).
Први пут се помиње још у XVII веку за време владавине турака на овим просторима. Године 1660. калуђери Пећке патријаршије сакупљајући добровољни прилог долазе и до Идвора. Тада уносе име овог банатског насеља у списак донатора, а касније и у своју захвалницу.
Након повлачења Турака 1717. године, Идвор је припадао тадашњем Панчевачком округу и бројао је свега неколико кућа. 1732. и 1736. Године похарала га је куа те се број становника вишеструко смањио, а преостало малобројно становништво изместило је село нешто јужније, на повољнији положај.
Касније је Идвор, првенствено захваљујући досељеницима добио карактеристичан аустроугарски карактер и градитељски стил са карактеристичним Банатским кућама, шоровима и црквом у сред села.
Михајло Пупин је рођен 9. октобра 1854. г. у Идвору у земљорадничкој породици као једно од десеторо деце (петоро мушке и петоро женске) оца Константина (Косте) и мајке Олимпијаде.
Школовање је започео у Српској црквеној основној школи у Идвору, а затим у Немачкој основној школи у оближњем Перлезу. Након тога је похађао Грађанску школу и Реалну гимназију (средњу школу) у Панчеву, у којој је завршио пети разред у лето 1872. године. као одличан ученик, добио је већ 1871. стипендију у Панчеву.
У јесен 1872. пошао је на даље школовање у Праг. Основни разлози за то су учешће у сукобима Омладине српске са њемачким властима и жеља мајке, учитеља проте В. Живковића и учитеља физике и математике Симона Коса, да као даровит ученик настави даље школовање.
По завршетку школовања 1883. године дипломирао је на ниверзитету Bachelor of Arts, а само дан пре примио је америчко држављанство.
Добио је стипендију као одличан ученик, за студије математике и физике,у Кембриџу у Великој Британији (1883-1885), а затим у Берлину (1885-1889), где је докторирао из области физичке хемије, са темом: „Осмотички притисак и његов однос према слободној енергији“.
Своју каријеру и научну дјелатност започео је као наставник физичке математике у одељењу за електротехнику, на Колумбија универзитету у Њујорку 1889. Године где је као професор радио пуних четрдесет година.
Пупин је поред научне дјелатности, изумио много проналазака, од којих је патентирао 24. За свој свеобухватни рад добио је многе награде и признања.
Пупин је био и успешан писац. За своје аутобиографско дело „Са пашњака до научењака“ („From Immigrant to Inventor“), објављено 1923. године, годину дана касније 1924. године добио је Пулицерову награду.
Пупин је први дипломата Србије у САД постављен је за почасног конзула 1912. године и ову дузност је обављао све до 1920. године.
Пупин је био ожењен Американком Саром Катарином Џексон из Њујорка. Имао је са њом ћерку Варвару, удату Смит. Умро је 12. марта 1935. у Њујорку и сахрањен на гробљу Вудлаун у Бронксу.

# data[].attributes.body
Град Вршац је један од градова у Србији. Налази се у АП Војводина и спада у Јужнобанатски округ. По подацима из 2004. град заузима површину од 800 км2.
Седиште града је градско насеље Вршац. Град Вршац се састоји од 24 насеља: једног градског и 23 сеоска насеља. По подацима из 2011. године у граду је живело 52.026 становника. По подацима из 2004. природни прираштај је износио -4,3‰, а у граду је запослен 16.551 човек. У граду Вршцу се налази 27 основних и 4 средње школа.

ЕТНИЧКА СТРУКТУРА

Срби — 39418 (72,5%)
Румуни — 5913 (10,87%)
Мађари — 2619 (4,81%)
Роми — 1186 (2,18%)
Југословени — 1019 (1,87%)
остали

Вршачки брег

Вршачке планине, често зване и Вршачки брег, се уздижу усред Панонске равнице у југоисточном делу Баната[1]. Пружају се у правцу исток-запад, у дужини од 19 km, са највећом ширином од 8 km. Површина им је 170 km², од чега је у Србији 122, а у Румунији 48 km².
Гудурички врх, са 641 m надморске висине, највиша је тачка ових планина и целе Војводине. Од осталих врхова познати су Лисичја глава (590 m), Ђаков врх (449 m) и Вршачка кула (399 m).
Према геотектонском положају, али и геолошкој грађи, припадају српско-македонској планинској маси, чинећи њен најсевернији изданак, иако се у старијој литератури може пронаћи погрешан податак о њиховој припадности Карпатима. Са планина се пружа поглед на Вршац, Војводину и Румунију.

ЗНАМЕНИТОСТИ И ТУРИЗАМ

Вршачки брег је главна туристичко и излетничко одредиште у непосредној близини града Вршца. На првом врху одмах до Вршца доминира стара Црквица, омиљено излетиште, а у непосредној близини налази се нова црква Светог Теодора, подигнута у част градског свеца Теодора Великомученика.
На другом врху налази се симбол града — Вршачка кула. Поред куле, до које води асфалтни пут, налази се писта за параглајдеристе. На простору названом Широко било, на 10 километара од центра града налази се планинарски дом са бунгаловима за смештај гостију и викенд насеље Широко било.
Са јужне стране планина налази се село Месић са манастиром чије прво постојање датира из 1225. године и фабриком за флаширање здраве изворске воде.
Са друге стране брда налази се још један манастир у селу Мало Средиште.

ЗАШТИТА

Због јединственог положаја Вршачких планина у Банату, разноврсности флоре и вегетације, богатих шумских екосистема, лепих пејзажа и видиковаца, већи део шумског подручја ове планине у Србији, површине 4.177 хектара, заштићен је 1982. године као Парк природе.
Основни циљ заштите природе у овој категорији усмерен на очување, унапређивање и уређивање заштићеног простора за потребе рекреације локалног становништва и за туризам.

БИЉНИ СВЕТ

На подручју предела изузетних одлика регистровано је 1017 врста виших биљака, од којих се 7 налази у Црвеној књизи флоре Србије као ретке и угрожене врсте. У укупном шумском фонду ових планина највише су заступљени храстови, затим липа, багрем, остали лишћари - буква, јавор и др., те црни бор. Посебно је значајна велика заступљеност липових и багремових шума, које у време цветања дају планинском простору специфична ароматична обележја, чинећи га у то време веома пријатним за боравак туриста и сакупљање лековитих цветова.

Борис Јовановски

# data[].attributes.headline
Град темишвар и основни подаци о Банату        Војин Стојковић

# data[].attributes.subject
Град темишвар и основни подаци о Банату        Војин Стојковић

# data[].attributes.body
Град темишвар се налази у  Румунији, највећи је град у Банату.Темишвар лежи на реци Бегеј и седиште је округа Тамиш.Овај културно-образовни град  је са свој око 320 000 становника, трећи по величини у Румунији.Темишвар је и највећи културно-историјски центар Срба у Румунији. Највише српског живља окупљено је управо у Темишвару, где иначе постоје многе културне установе које их зближавају. У Темишвару се налази седиште Епархије темишварске Српске  православне цркве, као и Савеза Срба у Румунији.Темишвар је дуго био под Хабзбуршком монархијом и због тога је познак и као "Мали Беч" зато што по архитектури подсећа на стари део града Беча.

НАЗИВ
Темишвар је добио име по реци Тамиш,занимљиво је то што   град лежи само на  реци Бегеј.Разлог овоме је повезаност и испреплетаност токова ове две реке у прошлости на подручју града. Каснијом канализацијом и радовима  њихови токови сусе променили који су до данас у том облику.

ПОЛОЖАЈ
Темишвар је један од градова који су најудаљенији од престонице Букурешта, док је са друге стране град много ближи Београду(155 km).

ИСТОРИЈА
На месту или у ближој околини данашњег Темишвара у римском периоду био је војни логор Замбара или Зуробара. На остацима овог логора номадска племена која су крајем старог века провалила из Азије у Европу основала су насеље под именом Бегеј. 1019. године овај локалитет је први пут споменут у писаним изворима византијског порекла, мада се не може са потпуном тачношћу тврдити да се ради о баш овом локалитету. 1154. године овај локалитет спомиње арапски путописац Шариф ал Идризи „као леп град који нуди много богатстава“.

ОСНОВНИ ПОДАЦИ О БАНАТУ
Банат је географски регион, административно подељен између Србије,Румуније и Мађарске. Историјска престоница Баната је Темишвар. Српски део Баната је углавном лоциран у Аутономној Покрајини Војводини, док мали југозападни део Баната (познат као Панчевачки рит) административно припада Београдској општини Палилула. На територији Војводине, Банат је административно подељен на три округа: Севернобанатски, Средњобанатски и Јужнобанатски. Највећи град српског Баната је Зрењанин. Банат је добио назив по титули бан тј. по историској покрајни названој Тамишки Банат,односно Темишварски банат.

# data[].attributes.headline
Манастир Месић

# data[].attributes.subject
Манастир Месић

# data[].attributes.body
У југоисточном делу Баната, где огранци шумовитих Карпата прелазе у Панонску низију, у долини, лежи Светопретечев манастир Горе Месићке, назван манастир Месић, по истоименом потоку који извире под Црним врхом и протиче поред манастира. Храм манастира Месића посвећен је рођењу Светог Јована Крститеља . Вековима је био мушки, а 1952. године постаје женски манастир. О постанку ове светиње постоје два предања. Прво, старије, предање каже да је манастир саграђен у првој половини 11-ог века, тачније 1033. године од стране ученика Светог Кирила и Методија. Друго предање говори да је манастир по дозволи српских царева основао свештеномонах Арсеније (Богдановић) који је дошао из Свете Горе Атонске, из манастира Хиландара 1225. године, када га је Свети Сава и поставио за игумана овог манастира.
Хелена Драговић
Ђорђе Поломчић II-6

# data[].attributes.headline
Смедеревска тврђава

# data[].attributes.subject
Смедеревска тврђава

# data[].attributes.body
Смедеревска тврђава је тврђава у другој средњовековној српској престоници, коју је на ушћу реке Језаве у Дунав почетком 14.века подигао деспот Србије Ђурађ Бранковић. 1428. године је деспот Ђурађ Бранковић почео изградњу нове престонице Смедерева. Својом величином и снагом зидина, смедеревска трвђава се убрајала у ред најзначајнијих у Европи. Снага смедеревских бедема показала се приликом османлијских опсада:
-1439. године, процеп измедђу два завађена врховна господара је довео до освајања смедеревске престонице после тромесечне опсаде
-доласком на власт ратоборног султана Мехмеда II, тадашња српска престоница је одбила напад 1453. године
-1456. године, када је поражен Београд, смедеревска престоница је одбила напад
Тврђава је претрпела значајна разарања током светских ратова од бомбардовања до експлозија, али је и поред тога задржала своју монументалност и остала потпуно очувана.
Хелена Драговић
Ђорђе Поломчић II-6

# data[].attributes.headline
ТВРЂАВА У СМЕДЕРЕВУ

# data[].attributes.subject
ТВРЂАВА У СМЕДЕРЕВУ

# data[].attributes.headline
ГРАД СМЕДЕРЕВО

# data[].attributes.subject
ГРАД СМЕДЕРЕВО

# data[].attributes.body
Друга средњевековна српска престоница на обали Дунава било је Смедерево. Када, после смрти Стефана Лазаревића, деспот Ђурђе Бранковић није могао остати у Београду који су преузели Мађари, он је саградио нову престоницу у Смедереву. Место је изабрао што даље од Турака, а са ослонцем на Дунав и границу Угарске. Ту је равница те је саграђен „водени град", опкољен Дунавом и Језавом, а са треће стране прокопан је широк ров са водом. То је свршено од 1428. до 1430. године, како се види из великог натписа изведеног опекама на једној кули унутрашњега (малог) града.

Смедеревски град био је једна од највећих средњевековних тврђава у Европи. Језгро је представљао троугаони тзв. Мали град, у врх Великога, опет троугаонога града. Овај већи део саграђен је одмах после Малога града (који је завршен 1430. године). Мали град је имао 6 а велики град још 19 - укупно 25 великих четвртастих кула. Мали град је служио Деспоту Ђурђу као утврђен замак, од чије су једине велике дворане остала до данас четири дводелна прозора на градскоме платну, а пространство Великога града било је потребно за смештај многобројне посаде, чији је број могао износити и више хиљада људи, као што је, по неким подацима, и број нападача износио више десетина хиљада.

# data[].attributes.headline
Бело брдо 17, Винча, Београд

# data[].attributes.subject
Бело брдо 17, Винча, Београд

# data[].attributes.body
Винча је нераскидиво повезана са именом њеног првог истраживача, професора Милоја Васића, који је на овом месту вршио археолошка истраживања између 1908. и 1934. године и која, са прекидима, трају до данас.

Током неолита (млађег каменог доба), у периоду дужем од хиљаду година, једни поред других живели су и радили рибари, земљорадници, ткачи, грнчари, ловци, сточари, врачеви, каменоресци. Винча је имала централно место на ширем подручју. Богатство налаза у Винчи и њена дуготрајност показују да је то насеље представљало истакнуто место у локалним, као и у регионалним оквирима. То потврђују и многобројни налази луксузне робе која потиче са обала Егеје, удаљених више од хиљаду километара.

Захваљујући налазима из неолитског периода, пре свега антропоморфним фигуринама, Винча је заувек уцртана на мапу светске културне баштине. Међутим, значај археолошког налазишта Бело брдо у Винчи не лежи само у остацима из доба неолита.

Откриће јама из бакарног и бронзаног доба (период од 4000. до 2000. год. п.н.е.), као и средњовековне некрополе (од 700. до 1500. год. н.е), показало је да је и након окончања неолитске епохе, Винча насељавана све до наших дана.

Изложени предмети откривени између 1978. и 2011. илуструју вишемиленијумски континуитет живота на Винчи.