# data[].attributes.headline
Ле́сь Марто́вич 

# data[].attributes.subject
Ле́сь Марто́вич 

# data[].attributes.body
Олекса Семенович Мартович, 12 лютого 1871, Торговиця, Городенківський район, Івано-Франківська область — 11 січня 1916, Зубейки, Жовківський район, Львівська область, похований в селі Монастирок, Жовківського району) — український письменник, правник і громадський діяч, доктор права.
Свої новели з селянського життя Лесь Мартович писав покутською говіркою української мови.

Писати Лесь Мартович почав ще в гімназії. Перше оповідання «Нечитальник» було написане в 1888 р. й опубліковане наступного року. Мартович — письменник сучасного йому села, тематично дуже близький до Василя Стефаника та Марка Черемшини. Входив до так званої «Покутської трійці». Його герої — селяни з найвіддаленіших сіл Західної України. У своїй творчості письменник відходить від народницьких канонів; він нерідко розвиває глибокі соціально-економічні корені класової нерівності на селі («Мужицька смерть»). Мартович змальовував односельчан, глибоко люблячи їх. Виразна риса його художнього стилю — поєднання трагічного з комічним, гумор, який часом переходить у гостру сатиру. Особливо вдалися Мартовичу образи селян у жартівливій повісті «Забобон» (1911).

# data[].attributes.headline
Володи́мир Лу́кич Леви́цький 

# data[].attributes.subject
Володи́мир Лу́кич Леви́цький 

# data[].attributes.body
Літературний псевдонім Василь Лукич; 2 вересня 1856, Белзець, тепер село Гончарівка, Золочівський район, Львівська область — 6 жовтня 1938, Винники, Львівська область) — український письменник і громадський діяч, нотаріус, видавець, літературознавець, почесний член товариства «Просвіта» (з 1925), дійсний член НТШ (з 1926).

Автор низки літературознавчих, етнографічних, історичних, філософських досліджень: «Закордонна Русь», «Угорська Русь, її розвій і теперішній стан» (1886), «Павло Полуботок, наказний гетьман України» (1887), «Як живеться українському народови в Австрії» (1915), «Гадки про життя» (1928), «Революційні течії в сучасній фізиці» (1930), «Головні основи сучасної астрології» (1934), «Свобода волі в світлі сучасної фізики» (1936), «Релігія і наука: Великодні гадки» (1938) та інших.

# data[].attributes.headline
Леонід Іванович Глібов

# data[].attributes.subject
Леонід Іванович Глібов

# data[].attributes.body
нар. 21 лютого (5 березня) 1827, с. Веселий Поділ, Хорольський повіт, Полтавська губернія — пом. 29 жовтня (10 листопада) 1893, Чернігів) — український письменник, поет, байкар, видавець, громадський діяч

Широке визнання в українській літературі Глібов здобув як байкар. Усього він написав понад сотню творів цього жанру. Перша збірка «Байки Леоніда Глібова», що містила 36 творів, вийшла у Києві 1863-го, але майже весь наклад її був знищений у зв'язку з Валуєвським циркуляром. 1872-го вдалося видати другу, доповнену в порівнянні з першою, книгу байок, а 1882-го — третю, що була передруком попередньої. Спроби надрукувати інші збірки Глібову не вдалися — перешкоджали цензурні заборони.

# data[].attributes.headline
Іва́н Нечу́й-Леви́цький 

# data[].attributes.subject
Іва́н Нечу́й-Леви́цький 

# data[].attributes.body
Справжнє прізвище — Леви́цький, 13 [25] листопада 1838, Стеблів, Богуславський повіт, Київська губернія, Російська імперія — 2 квітня 1918[1][2][3], Київ, Київська губернія, УНР) — український письменник, етнограф, фольклорист, педагог.
Друкуватися почав 1868 року («Дві московки»). Автор антикріпосницької повісті «Микола Джеря» (1876 року), повістей: «Бурлачка» (1878 року) — про життя заробітчан, «Хмари» (1874 року), «Над Чорним морем» (1891 року) — про діяльність української інтелігенції.

Нечую-Левицькому належать гумористично-сатиричні твори «Кайдашева сім'я» (1879 року), «Старосвітські батюшки та матушки» (1881 року), «Афонський пройдисвіт» (1890 року).

# data[].attributes.headline
Пана́с Ми́рний

# data[].attributes.subject
Пана́с Ми́рний

# data[].attributes.body
Пана́с Я́кович Ру́дченко; 1 (13) травня 1849, Миргород — 28 січня 1920, Полтава) — український прозаїк та драматург.

Твори
оповідання «Лихий попутав», автобіографічне оповідання «Ганнуся», цикл оповідань «Як ведеться, так і живеться», «Пасічник», «Яків Бородай», «Замчище», «Визвол», «Морозенко»
повісті «П'яниця», «Лихі люди», «Лихо давнє й сьогочасне», «Голодна воля», «За водою»
романи «Хіба ревуть воли, як ясла повні?», «Повія»
новела «Лови»
п'єси «Лимерівна», «У черницях», «Перемудрив», «Згуба», «Спокуса», «Не вгашай духу!»

# data[].attributes.attachment_link.title
Панас Мирний. Життя і творчий шлях

# data[].attributes.headline
Михайло Петрович Косач

# data[].attributes.subject
Михайло Петрович Косач

# data[].attributes.body
Псевдонім Михайло Обачний та інші; 13 (25) липня 1869, Новоград-Волинський - 16 жовтня 1903, Харків) - український вчений-фізик, метеоролог, письменник та перекладач, автор низки оповідань та наукових праць, друкованих в періодиці, засновник літературного гуртка «Плеяда», громадський діяч, старший брат Лесі Українки, Ольги Косач-Кривинюк, Оксани Косач-Шимановської, Миколи Косача та Ізидори Косач-Борисової.
Входив до літературного гуртка «Плеяда». У журналах «Зоря» та «Житє і слово» опублікував низку оповідань:

«Різдво під Хрестом Полудневим» (1889);
«На огнище прогресу» (Посвящую моїй матері) (1891);
«Владарі світу», «Хмара», «Погибель світу», «Сни», «Отрок (Дума в прозі)», «Сон пана Асистента», «Метелики», «Вовкулаки», «Гість», «Що?», «Нікуди» (усі 1894–1897) та інші.

# data[].attributes.headline
Григо́рій Фе́дорович Кві́тка-Основ'я́ненко

# data[].attributes.subject
Григо́рій Фе́дорович Кві́тка-Основ'я́ненко

# data[].attributes.body
нар. 18 (29) листопада 1778, с. Основа, нині в межах Харкова — 8 (20) серпня 1843, Харків) — український прозаїк, драматург, новинар, літературний критик і культурно-громадський діяч. Засновник художньої прози та жанру соціально-побутової комедії в класичній українській літературі.

Твори письменника утверджували високі морально-етичні якості людини з народу, відіграли помітну роль у розвитку української мови. Як письменник, видавець, літературний критик і публіцист захищав художні можливості української літературної мови.

Брав участь у заснуванні професійного театру в Харкові (1812), у виданні першого в Україні журналу «Українскій Вістникъ» (1816–1817), сприяв виданню альманаху «Молодикъ» (1843–1844).

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Квітка-Основ’яненко . Українська література в іменах

# data[].attributes.headline
Миха́йло Миха́йлович Коцюби́нський

# data[].attributes.subject
Миха́йло Миха́йлович Коцюби́нський

# data[].attributes.body
17 вересня 1864, Вінниця — 25 квітня 1913, Чернігів) — український письменник, громадський діяч, голова «Просвіти» в Чернігові.
В українську літературу ввійшов як майстер психологічної прози. Вершинами його художнього стилю критики вважають «Fata Morgana», «Що записано в книгу життя» (1910), «Тіні забутих предків» (1911). У своїх останніх новелах доповнив свій характерний стиль елементами неоромантизму.

# data[].attributes.headline
Пантелеймо́н Олекса́ндрович Кулі́ш

# data[].attributes.subject
Пантелеймо́н Олекса́ндрович Кулі́ш

# data[].attributes.body
(26 липня (7 серпня) 1819 Вороніж, Глухівський повіт, Чернігівська губернія, — 2 (14) лютого 1897, хутір Мотронівка, нині село Оленівка, Борзнянського району Чернігівської області) — український письменник, фольклорист, етнограф, мовознавець, перекладач, критик, редактор, видавець, філософ історії. Активно сприяв розвиткові української літературної мови, науки, філософії, історії.

Автор першої фонетичної абетки для української мови, яка лежить в основі сучасного українського правопису та мовлення.

# data[].attributes.headline
Іва́н Петрович Котляревський

# data[].attributes.subject
Іва́н Петрович Котляревський

# data[].attributes.body
(29 серпня (9 вересня) 1769, Полтава — 29 жовтня (10 листопада) 1838, Полтава) — український письменник, військовий, класик нової української літератури, громадський діяч.

Підтримував зв'язки з декабристами. Його поема «Енеїда» (1798) стала великим твором загальнонаціонального значення нової української літератури, написаним народною мовою.

Котляревський зробив найвагоміший внесок у становлення сучасної української літературної мови. В умовах занепаду всіх різновидів староукраїнської писемної мови, поема «Енеїда», п'єси «Наталка Полтавка» і «Москаль-чарівник», написані на основі живого усного мовлення народу, започаткували новий етап формування літературної мови.