# data[].attributes.body
puno ime mu je Josip Jelačić Bužimski

rodio se 16. listopada 1801. godine u Petrovaradinu (danas dio Novog Sada)

odrastao je u plemićkoj obitelji Jelačić

bio je hrvatski general, ban, ali i jako važan i značajan političar 19. stoleća

postao je ban 1848. godine i bio je na vlasti do 1859. godine

preminuo je 20. svibnja 1859. godine u Zagrebu

# data[].attributes.body
rat s Mađarima- Jelačić je, nakon što je postao ban otišao u Beč kako bi pregovarao s Mađarima o tome da se Hrvatskoj prizna samostalnost

Mađari se s tim nisu složili pa je iste godine Jelačić krenuo pripremati vojsku za rat

11. rujna 1848. godine je zajedno s vojskom prešao Dravu i to je bio početak rata

bitka se odvijala kod Pakozda no ni jedna strana nije pokazivala veću snagu a ni umor pa se tako bitka završila neriješeno s trodevnim primjerjem

ban je uspio u tom ratu vratiti Međimurje Hrvatskoj

car je proglasio bana vrhovnim zapovjednikom carske vosjke pa ga je poslao u Beč kako bi ugušio ustanak protiv cara i njegove vlade - ban je u tome uspio

# data[].attributes.body
25. travnja 1848. godine, ban je proglasio ukidanje kmetstva

sazvao je prvi zastupnički sabor u Hrvatskoj 1848. godine

prekinuo je veze s Mađarima

osnovao je Bansko vijeće - to je bila prva samostalna hrvatska vlada

pripremao je vosjsku za rat protiv Mađara, ali za iznenadno ratovanje s ostalim europskim silama

# data[].attributes.attachment_link.title
Ban Josip Jelačić - "Hrvatski velikani" - R.Knjaz

# data[].attributes.body
puno ime mu je Levin Rauch de Nyek

rođen je u mjestu Lužnica 6. listopada 1819. godine

prethodnik mu je bio Josip Šukčević, a nasljednik Koloman Bedeković

bio je otac Pavla Raucha koji je također bio hrvatski ban od 1908. do 1910. godine

preminuo je u Lužnici 25. kolovoza 1890. godine

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Levin barun Rauch de Nyek ( Lužnica, 6. listopada 1819. - Lužnica, 25. kolovoza 1890.) bio je obnašatelj banske časti za sklapanja hrvatsko-ugarske nagodbe i prvi hrvatski ban nakon 1868. Bio je i otac Pavla Raucha, hrvatskog bana 1908. - 1910.

Bio je jedan od osnivača i vođa horvatsko-vugerske stranke (tzv. Mađarona), osnovane 1841., čiji je cilj bio borba protiv ilirskog pokreta i Hrvatskog narodnog preporoda. Nakon toga bio je jedan od čelnika ustavno-liberalne stranke (tzv. Unionista), koja se zalagala za što bližu i bezuvjetnu uniju između Ugarske i Hrvatske.

Sklapanje Nagodbe

Po političkom uvjerenju bio je unionist. Banskim namjesnikom postao je 27. lipnja 1867., nasljedivši bana Josipa Šokčevića. Rauch je imao zadaću provedbe Austro-ugarske nagodbe te je u tome pogledu postupao bezobzirno. Također, imao je stvoriti Sabor s većinom koja će sklopiti nagodbu s Ugarskom. Slijedom toga oktroiran je novi izborni red kojim je povećan broj virilista, a broj biranih zastupnika smanjen je na 66. Slijedio je progon pristaša Narodne stranke, koji su gubili službe, a dobivali su ih unionisti. U kolovozu 1867. obustavljen je Prozor. Na izborima većinu odnose Unionisti s 52 zastupnika, dok opozicija dobiva svega 14 zastupnika. Sabor se sastao 8. siječnja 1868., a 30. siječnja izabrana je Hrvatska regnikolarna deputacija, koja je imala zadatak pregovarati o Hrvatsko-ugarskoj nagodbi, koja je sklopljena iste godine.

Po sklapanju Nagodbe, Rauch je 8. prosinca 1868. imenovan hrvatskim banom. Rauchovo ustoličenje za bana 1869. bilo je posljednje svečano, koje se održalo u Sabornici na Markovom trgu u Zagrebu. Bana su neposredno prije ustoličenja posijetili car Franjo Josip I. i carica Elizabeta. Zagreb je bio posebno svečano uređen. Svečanost ustoličenja bana trajala je tri dana. Drugog je dana, 9. rujna, ban položio prisegu.

Kao ban vladao je apsolutistički. Prihvatom Nagodbe započeo je početak pedesetogodišnje borbe hrvatske politike protiv nje. Sabor čak donosi zaključak prema kojem se svako pobijanje Nagodbe proglašava zločinom smetanja javnoga mira, pa čak i veleizdajom. Započinju progoni. Narodna liberalna stranka na čelu s Mrazovićem počinje voditi bezobzirnu borbu protiv Raucha. Tako su Ivan Vončina i Mrazović u listu Zatočenik, koji je izlazio u Sisku (tada u Vojnoj krajini, izvan nadležnosti bana) optužili Raucha za korupciju i tajno sudjelovanje u konzorciju za isušenje Lonjskog polja. Rauch je morao tužiti Vončinu, Mrazovića, te Miškatovića, urednika Zatočenika. Rasprava se vodila pred pukovnijskim sudom u Petrinji, koji je 7. siječnja 1871. oslobodio Rauchove protivnike svake krivnje. Petrinjski proces bio je u prvom redu političi proces, jer su se u Beču pravili planovi za jednu novu politiku u kojoj je Rauch bio smetnja. Rauch je, obavivši svoju dužnost, mora otići i kako bi se otupila oštrica hrvatske borbe protiv Nagodbe. Bansku čast je obnašao do 26. siječnja 1871., kada kralj banom imenuje Kolomana Bedekovića.

Literatura

Rudolf Horvat: "Najnovije doba hrvatske povijesti", Zagreb, 1906.

Josip Horvat: "Politička povijest Hrvatske", prvi dio, Zagreb, 1990.

Österreichisches Biographisches Lexikon 1815-1950, Bd. 8 (Lfg. 40, 1983), S. 437; Rauch, Levin (1819-1890), Politiker

Vanjske poveznice

# data[].attributes.attachment_link.description
Levin barun Rauch de Nyek ( Lužnica, 6. listopada 1819. - Lužnica, 25. kolovoza 1890.) bio je obnašatelj banske časti za sklapanja hrvatsko-ugarske nagodbe i prvi hrvatski ban nakon 1868. Bio je i otac Pavla Raucha, hrvatskog bana 1908. - 1910. Bio je jedan od osnivača i vođa horvatsko-vugerske stranke (tzv.

# data[].attributes.body
osim što je bio ban bio je i osnivač horvatsko-vugarske stranke

to je bila stranka Mađarona

osnovana je 1841. godine

cilj joj je bio borba protiv hrvatskog narodnog preporoda

nakon propadanja horvatsko-vugarske stranke, osnovao je još jednu stranku Mađarona - Unionističku stranku

ta se stranka zalagala za ponovno sjedinjenje s Mađarima bez ikakvih uvjeta na Hrvatskom saboru 1861. godine

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hrvatski preporod, djelo Vlahe Bukovca

Hrvatski narodni preporod naziv je za nacionalno-politički i kulturni pokret koji se u prvoj polovici 19. stoljeća, pod utjecajem prosvjetiteljstva i romantizma, ali i sličnih pokreta u drugim zemljama Habsburške Monarhije (npr. češki narodni preporod, slovački narodni preporod, mađarski politički i kulturni preporod), razvio na području Hrvatske. Ilirski pokret je srodan pojam hrvatskom narodnom preporodu, oba pokreta se isprepliću. Trajao je od 1813. godine odnosno od 1830. do 1874. godine, može ga se ovako podijeliti:

1. pripremno razdoblje, od kraja 18. stoljeća do 1829. godine

2. početno razdoblje, od 1830. do 1834. godine

3. razvijeno razdoblje, od 1835. do 1842. godine

4. doba zabrane ilirskog imena, od 1843. do 1845. godine

5. doba iščezavanja ilirskoga imena i prevlast narodnoga, od 1846. do 1874. godine

Za završne je faze bitna pojava Bachova apsolutizma.

Sudionici hrvatskoga narodnoga preporoda bili su mladi ljudi. Kada su počele izlaziti " Novine Horvatzke", Ljudevit Gaj je imao tek 26 godina. I Gajevi su istomišljenici bili mladići, primjerice Stanko Vraz je imao 24 godine, Ljudevit Vukotinović 22, Demetrije Demetar 26 itd. Da bi ubrzali stvaranje narodnoga jedinstva, preporoditelji su se nazvali ilircima, a njihov pokret poznat i pod nazivom Ilirski pokret - ilirskim imenom nastojalo se premostiti jezične, vjerske i pokrajinske razlike.

U vrijeme kad u europskim književnostima romantizam ulazi u završnu fazu, u hrvatskoj književnosti tridesetih godina pojavljuje se pokret koji se naziva ilirskim pokretom, ilirskim preporodom, ilirizmom.

Noviji povjesničari književnosti nazivaju to razdoblje hrvatskim narodnim i književnim preporodom, a u ponekad i samo "preporod".

Naziv hrvatski narodni i književni preporod određuje novu orijentaciju: nacionalnu (političku) i kulturnu (književnu). Riječ je, dakle, o nacionalno-političkom i kulturnom pokretu koji ulazi u kontekst europskom romantizma kao poseban njegov sastojak, a koji je odraz sveopće europske slike tog doba, kada je Europu zahvatio val nacionalnih preporoda, nacionalnih buđenja odnosno buđenja narodne svijesti, kako u visokointelektualnim slojevima, tako i u najnižim i nepismenim društvenim slojevima.

Spomen-ploča na "Narodnom domu"

Razvoj nacije usko je vezan uz uporabu vlastitog jezika, tu Hrvati dugo nisu imali sreće, u uredima, vojsci i školama rabio se latinski, njemački ili talijanski (ovisno o vremenu i području). Marija Terezija (1740. - 1780.) provodila je reforme države, centralizaciju. U Beču je osnovan " Theresianum", u kome su se školovali mladi plemići, djeca ugarskih i hrvatskih plemića. Šišić kaže da je to početak germanizacije hrvatskog plemstva a time i otuđenja narodnom jeziku. Car i kralj Josip II. 1784. godine proglašava zakon o postupnom zamjenjivanju latinskog jezika njemačkim u zemljama Krune sv. Stjepana. Zakon je povučen 1790. godine (po smrti Josipa II.). Nakon što je u zajedničkom saboru (hrvatsko-mađarskom) 1791. godine donesen zaključak da se tuđi jezik ne smije uvoditi kao službeni, ali će se mađarski jezik odmah uvesti u gimnazije i na sveučilište, na zasjedanju koje je počelo 7. lipnja 1791. godine nacionalni Hrvatski sabor donosi odluku o uvođenju mađarskog jezika u hrvatske osnovne i srednje škole kao neobvezatnog predmeta. Bio je to početak sve očitije mađarizacije. U Hrvatsku stižu učitelji mađarskog jezika, izdana je gramatika mađarskog jezika na kajkavskom narječju, koju su studenti spalili na Katarinskom trgu u Zagrebu.

Raspadom Mletačke Republike 1797. godine Mletačka Dalmacija pripala je Austriji. Hrvati i Srbi iz Dalmacije željeli su sjedinjenje s Hrvatskom, ali car to nije htio pa je suzbijao to traženje svim sredstvima. Prva austrijska uprava nad Dalmacijom trajala je od 1797. do kraja 1805. godine, kada dolazi pod francusku vlast. U francusko ime Dalmacijom je upravljao providur, Mlečanin Vicko Dandolo, što je uzrokovalo potalijančivanje naroda, službeni jezik je bio talijanski. Međutim, u Zadru 12. srpnja 1806. tiskan je prvi broj "Il Regio Dalmata - Kraglski Dalmatin" dvojezičnog službenog lista za Dalmaciju na talijanskom i hrvatskom jeziku.

Godine 1805. odlukom Sabora u Požunu mađarski jezik postaje službenim jezikom (u ugarskim uredima), od 1827. godine odlukom Sabora u Hrvatskoj on postaje obvezatnim nastavnim predmetom u višim školama: jer da mladež inače ne bi mogla naći namještenja u zajedničkim uredima. Nacionalno osviješteni hrvatski intelektualci suprotstavljaju se mađarizaciji i bore se za očuvanje hrvatskog jezika. Hrvatski intelektualci bore se za očuvanje hrvatskog identiteta. Kako je jezik bitna odrednica nacionalnog indentiteta, svoju su borbu usmjerili na očuvanje hrvatskog jezika. Na taj način ulaze u obzor europskog romantizma koji podiže kult nacionalnom jeziku i nacionalnoj kulturnoj baštini. Jezik je prava domovina ( Die wahre Heimat ist eigentlich die Sprache - Humboldt). Nagovještaj nacionalnog buđenja je poziv zagrebačkog biskupa Maksimilijana Vrhovca ( Poziv na sve duhovne pastire svoje biskupije, 1813.) za skupljanje narodnog blaga - početak je buđenja nacionalne svijesti. Godine 1815. Antun Mihanović u brošuri Reč domovini od hasnovitosti pisanja vu domorodnem jeziku ističe:

Vse kaj žive i prirodnog glasa ima

Vu njem drhče, plače i vsaku čut očita.

Mihanović želi da hrvatski jezik dobije isti status kakav imaju i drugi nacionalni jezici.

Najveće usluge u afirmaciji hrvatskog jezika pripadaju Ljudevitu Gaju i Kratkoj osnovi horvatsko-slavenskog pravopisanja. Tiskana je u Budimu 1830. godine na hrvatskom i njemačkom jeziku. Gaj se zalaže za "čistoću" hrvatskog jezika: "dajte da krasni naš materinski jezik od smetja i izvarkov izčistimo". Josip Kušević napisao je 1830. godine knjižicu De municipalibus iuribus et statutis regnorum Dalmatiae, Croatiae et Slavoniae u kojoj na temelju isprava dokazuje poseban državnopravni položaj Hrvatske od narodnih vladara, preko Pacte convente do danas. Zaključak zasjedanja Sabora 5. kolovoza 1830. godine je: "...poslanicima nalažu neka nastoje da se zakonom uredi pitanje o učenju mađarskog jezika kao obveznog predmeta u ovim kraljevinama". Službeni jezik je i dalje latinski jezik. Na zasjedanju zajedničkog sabora u Požunu Mađari traže uvođenje mađarskog kao službenog jezika, nisu to uspjeli izboriti, zadovoljili su se mađarskim kao obveznim predmetom u svim školama. Javlja se Pavao Štoos pjesmom Kip domovine vu početku leta 1831, koja je reakcija na saborske zaključke iz 1830. godine. Godinu poslije, 1832. godine, Ivan Derkos objavljuje Duh domovine nad sinovima svojim koji spavaju, a Janko Drašković svoju Disertaciju iliti razgovor darovan gospodi poklisarom. Hrvatski feudalci pružaju otpor mađarizaciji zadržavanjem latinskog jezika, Drašković prosvijećeno traži za hrvatski jezik ista prava koja imaju mađarski i latinski jezik. Gajeva prva molba ugarskom Namjesničkom vijeću poslana je ožujka 1832. godine za izdavanje novina na hrvatskom jeziku, Franjo I. primio je Gaja 1833. godine i 9. srpnja 1834. godine ostvarena je velika pobjeda u borbi za hrvatski jezik. Na zajedničkom saboru 1835. godine Mađari su tražili mađarski kao nastavni jezik u svim školama u Hrvatskoj od petog razreda gimnazije na dalje, nakon 10 godina znanje mađarskog jezika da bude uvjet za primanje u javnu službu. Ovi zahtjevi su odbijeni, zaključeno je da će Hrvatska sa Slavonijom uvesti mađarski jezik kao službeni. Hrvatski zastupnici obratili su se kralju s molbom da ne odobri taj zaključak, što je kralj poštovao i zaključak nije primijenjen.

Godine 1835. godine izlaze prvi brojevi horvatskih Novina. To je bio znak afirmacije kulturnog programa, afirmacije jedinstvenog književnog jezika sa štokavskom osnovicom. Otvaraju se čitaonice u kojima se mogu čitati novine i knjige na narodnom jeziku, u siječnju 1838. godine u Varaždinu, u ožujku u Karlovcu, u kolovozu se Ilirska čitaonica otvara u Zagrebu. Mađari u Požunu 1839. godine traže pripojenje Slavonije Ugarskoj, što je odbijeno. U Ilirskoj knjižnici se 1840. godine osniva Narodno kazalište, 1841. Gospodarsko društvo, a 1842. godine Matica ilirska. Neprijatelji su isposlovali kraljevsku naredbu od 11. siječnja 1843. godine kojom je zabranjeno ilirsko ime.

Drugoga svibnja 1843. godine Ivan Kukuljević Sakcinski održao je prvi zastupnički govor na hrvatskom jeziku u Hrvatskom saboru, u kome je tražio da se narodni jezik uvede kao saborski i uredovni jezik umjesto latinskoga. Kako je u Hrvatskoj ilirsko ime zabranjeno, brošura Što namjeravaju Iliri Bogoslava Šuleka tiskana je u Beogradu, kao i list Branislav 1844. godine. Pisanje Branislava uvjerilo je dvor da ilirsko ime nije opasno za njhovu vlast, pa je 3. siječnja 1845. godine dopuštena uporaba ilirskoga imena u književnosti, dok je ostala njegova zabrana za politički djelokrug.

Spomen-ploča na kući u kojoj su se sastajali hrvatski preporoditelji i u kojoj je Vatroslav Lisinski skladao prvu hrvatsku operu Ljubav i zloba izvedenu 1846. godine

Drugoga dana zasjedanja skupštine zagrebačke županije 1845. godine na Trgu svetoga Marka došlo je do tragičnih srpanjskih žrtava krivnjom mađarona i vojske. Antun Nemčić je ovom događaju posvetio svoju Himnu žrtvam 29. srpnja 1845. Narodna skupština 25. ožujka 1848. godine donosi tzv. narodna zahtijevanja: imenovanje Josipa Jelačića banom i čin generala, vlada nezavisna od Ugarske, ukidanje staleških povlastica i kmetstva. Biskup Strossmayer 1860. godine traži vraćanje hrvatskog jezika u sve škole i urede te sjedinjenje Dalmacije s užom Hrvatskom. Dalmacija dobiva sabor u Zadru 1861. godine, u kome 1862. godine počinje izlaziti Narodni list. Ban Josip Šokčević 1860. godine uvodi u urede hrvatski jezik. Zaključak banske konferencije u Zagrebu 1860./1861. traži od cara i kralja uvođenje hrvatskoga jezika u sve javne poslove, osnutak hrvatsko-slavonske dvorske kancelarije, imenovanje velikih župana te sjedinjenje Vojne krajine, Dalmacije, Kvarnerskih otoka i istarskih kotara (Volosko, Labin i Novigrad) Hrvatskoj. Car i kralj prihvaća traženja o jeziku i župane, umjesto dvorske kancelarije osniva privremeni Hrvatski dvorski dikasterij. Status Dalmacije car i kralj prepušta zastupnicima dalmatinskoga sabora, gdje su autonomaši imali većinu.

Levin Rauch, neprijatelj Hrvata postaje banskim namjesnikom 27. lipnja 1867. godine te provodi izbore uz progon pristaša narodnjaka. Rezultat je 52 unionistička zastupnika i 14 zastupnika oporbe u novome Saboru, koji su poslije izbora napustili Sabor. Takav krnji Sabor s Ugarskom je potpisao Hrvatsko-ugarsku nagodbu, koja je potvrđena 24. rujna 1868. godine. Ivan Mažuranić je imenovan za bana 1873. godine. Dne 29. studenoga 1874. godine Matica ilirska mijenja ime u Matica hrvatska. Time se zaključuje ilirski pokret i hrvatski narodni preporod, hrvatsko ime pobijedilo je ilirsko, Hrvati su se izborili za svoj jezik. Iako nije izvojevana ukupna pobjeda (ujedinjenje hrvatskih zemalja), u hrvatskom narodnom preporodu hrvatski je narod postao jedinstveniji i organiziraniji, što će mu olakšati dalju borbu za opstanak.

U Ugarskoj, u Podunavlju, hrvatski preporod snažnije se ukorjenjuje. Ponajveći dio nose bački bunjevački Hrvati, dok ostali podunavski Hrvati nisu preuzeli nositeljski dio na sebe iz raznoraznih razloga: budimski i peštanski Hrvati su skoro nestali zbog presnažne asimilacije kroz 19. stoljeće, a u Baranji Hrvati nisu imali snažni građanski sloj koji bi intelektualno i financijski mogao podupirati taj pokret. Stoga su sjedišta hrv. narodnog pokreta u ugarskom Podunavlju bili Subotica, Sombor i Baja.

Preporodno razdoblje hrvatske književnosti ponajprije afirmira lirsko pjesništvo, i to domoljubno. Budnice i davorije zauzimaju središnje mjesto u preporodnoj lirici ( Ljudevit Gaj, Ljudevit Vukotinović, Dimitrija Demeter). Iz budničko-davorijaške poezije izdvaja se Mihanovićeva Horvatska domovina kao najbitnija lirska pjesma preporodne lirike.

Osim domoljubne lirike nastaje i ljubavna ( Stanko Vraz, Ljudevit Vukotinović, Petar Preradović) i satirična lirika (Vraz). Epsku književnost obilježili su Demeter ( Grobničko polje) i Ivan Mažuranić (Smrt Smail-age Čengića). Dramsku književnost zastupaju Demeter, Ivan Kukuljević Sakcinski, Antun Nemčić i ini. Preporodnu književnost predstavljaju i putopisi Matije Mažuranića (prvi hrvatski moderni putopis Pogled u Bosnu, ili kratak put u onu krajinu, učinjen 1839-40. po jednom domorodcu, 1842.) i Antuna Nemčića ( Putositnice, 1845.). Među ženama posebno se isticala književnica Dragojla Jarnević koja je 1843. godine objavila knjigu pripovijesti Domorodne poviesti.

Danica

Kriza preporoda

1. Ludwig Steindorff, Povijest Hrvatske: od srednjeg vijeka do danas, Naklada Jesenski i Turk, Zagreb, 2006., str. 99.

2. Politički položaj Hrvatske u prvoj polovici XIX. stoljeća, skola.sys.hr, (u međumrežnoj pismohrani archive.org 17. kolovoza 2014.), pristupljeno 10. siječnja 2019.

3. Agneza Szabo,Grof Janko Drašković u doba uspona hrvatske preporodne politike od 1790. do 1848.  Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. lipnja 2009. (Wayback Machine), Matica hrvatska, 3, 2007.

4. Ivan Marković, O britkosti: filološko paljetkovanje po 2017. III. Tko nam je Ivan Kukuljević Sakcinski:
"Prvi zastupnički govor na hrvatskome održao je 2. V. 1843. Ivan Kukuljević Sakcinski (Šišić 1916 [1962: 411]). U govoru se bio zauzeo za uvođenje hrvatskoga kao službenoga.", stilistika.org, pristupljeno 8. siječnja 2019.

5. Vlasta Švoger, U povodu 200. Kukuljevićeve godišnjice. Ivan Kukuljević Sakcinski - velikan hrvatske kulture i politike  Arhivirana inačica izvorne stranice od 21. siječnja 2019. (Wayback Machine), , br. 581, 9. lipnja 2016., pristupljeno 8. siječnja 2019.

6. Robert Skenderović, Sudjelovanje slavonskih franjevaca u nacionalnom pokretu podunavskih Hrvata tijekom 19. i početkom 20. stoljeća, // Scrinia Slavonica, br. 6, 2006., str. 202.

7. Kristina Šauli Krstulović, Prvi prozni putopis na hrvatskom jeziku. Jakov Pletikosa: Putovanje k Jerozolimu god. 1752., podrubnica 10 na str. 6., Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Odsjek za kroatistiku, Katedra za stariju hrvatsku književnost, Zagreb, 18. rujna 2013., darhiv.ffzg.unizg.hr, pristupljeno 10. siječnja 2019.

8. Hrvoje Petrić, Hrvatski narodni preporod  Arhivirana inačica izvorne stranice od 10. siječnja 2019. (Wayback Machine), povijest.net, 18. travnja 2008., pristupljeno 10. siječnja 2019.

Izvori za Hrvatsku tijekom revolucije 1848.

Govori Ivana Kukuljevića Sakcinskog

Ferdo Šišić, Hrvatska povijest od 1790. - 1847

Nevenka Bezić-Božanić, Književni odrazi i kulturna zbivanja u Splitu u drugoj polovici 19. stoljeća, u: Razdoblje realizma u hrvatskoj književnosti i kazalištu, ur. Nikola Batušić...et al., Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti - Književni krug, Zagreb - Split, 2000.

Vinko Brešić, Hrvatski nacionalni preporod završio je 1990. godine  Arhivirana inačica izvorne stranice od 12. svibnja 2016. (Wayback Machine), , 9. srpnja 2015.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hrvatski narodni preporod naziv je za nacionalno-politički i kulturni pokret koji se u prvoj polovici 19. stoljeća, pod utjecajem prosvjetiteljstva i romantizma, ali i sličnih pokreta u drugim zemljama Habsburške Monarhije (npr. češki narodni preporod, slovački narodni preporod, mađarski politički i kulturni preporod), razvio na području Hrvatske.

# data[].attributes.body
s obzirom da je 27. lipnja 1867. godine postao banskim namjesnikom imao j zadatak provesti Austro-Ugarsku nagodbu

uspio je ali je isto tako to napravio jako bezobzirno

godinu dana nakon, 1868. godine ponovo je bio poslan u Pešu ali ovaj put kako bi sklopio Hrvtasko-ugarsku nagodbu

isto kao i Austro-ugarsku nagodbu, uspješno je sklopio i Hrvatsko-ugarsku nagodbu

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zastava Austro-Ugarske Monarhije (1869. - 1918.)

Austro-ugarska nagodba ( njemački: Ausgleich, mađarski: kiegyezés) odnosi se na dogovor iz 1867. godine, kojim je utemeljena Dvojna ili Austro-Ugarska Monarhija.

Nagodbu su potpisali Franjo Josip I. i mađarska delegacija na čelu s Ferencom Deákom. Pratile su je brojne propale ustavne promjene Habsburške Monarhije. Po novom sporazumu, Mađari su postali dominantni u vladi Mađarske, koja je dobila skoro ravnopravan status kao i austrijska vlada u Beču, dok je zajednički vladar, odnosno car i kralj, imao ovlasti nad vojskom, pomorskom flotom, vanjskim poslovima i slično.

Dvojna Monarhija, utemeljena na temelju Ausgleicha, trajala je još 50 godina, sve dok se nije raspala 1918., porazom monarhije u Prvom svjetskom ratu.

Državnopravnim ugovorom, načinjenim 1867. kojim su uređeni odnosi među zemljama pod vlašću Habsburgovaca za posljednjih 50 godina opstojanja Monarhije. Nagodba je nastala kao rezultat sporazuma između austrijskih i ugarskih vladajućih političkih krugova. Formalno su je tvorila dva zakona: jedan se odnosio na austrijski, a drugi na ugarski dio Monarhije.

Prema sadržaju Nagodbe Monarhija je ustrojena kao zajednica dviju država ( dualizam), od kojih je svaka imala zasebni ustav i tijela državne vlasti, a zajednički su im bili vladar, vojska, vanjski poslovi i za sve to nužne financije. U okviru dualističkog ustroja države uskoro (1868.) su uređeni i odnosi Hrvatske s Ugarskom ( Hrvatsko-ugarska nagodba).

Karta Austro-Ugarske

1. Češka

2. Bukovina

3. Koruška

4. Kranjska

5. Dalmacija

6. Galicija i Lodomerija

7. Austrijsko primorje

8. Donja Austrija

9. Moravska

10. Salzburg

11. Austrijska Šleska

12. Štajerska

13. Tirol

14. Gornja Austrija

15. Vorarlberg

16. Ugarska sa Sedmogradskom (Erdeljem, Transilvanijom)

17. Hrvatska i Slavonija

austro-ugarski kondominij

18. Bosna i Hercegovina

# data[].attributes.attachment_link.description
Austro-ugarska nagodba ( njemački: Ausgleich, mađarski: kiegyezés) odnosi se na dogovor iz 1867. godine, kojim je utemeljena Dvojna ili Austro-Ugarska Monarhija. Nagodbu su potpisali Franjo Josip I. i mađarska delegacija na čelu s Ferencom Deákom. Pratile su je brojne propale ustavne promjene Habsburške Monarhije.

# data[].attributes.body
po sklopu nagodbe, Lavin Rauch je 8. prosinca 1868. godine proglašen hrvatskim banom

svečanost je trajal tri dana, a čak su ga posijetili i car Franjo Jospi I. i carica Elizabeta

vladao je apsolutistički

tijekom njegovog banovanja, dosta hrvatskih političara se pobunilo protiv njega i Nagodbe pa su u gradovima bili česti nemiri i Rauch je često odlazio na sudve kako bi se oslobodio krivnje

zbog sve većeg pritiska ban Levin Rauch je 26. siječnja 1871. godine dao ostavku i nasljedio ga je Koloman Bedeković

# data[].attributes.attachment_link.title
Hrvatsko-ugarska nagodba | KRATKA POVIJEST

# data[].attributes.body
rođen je u Novom Vinodolskom 11. kolovoza 1814. godine

bio je član poljodjelske obitelji Mažuranić

bio je hrvatski pjesnik, jezikoslovac, prevoditelj i političar odnsno ban

unuka mu je bila Ivana Brlić-Mažuranić

preminuo je u Zagrebu 4. kolovoza 1890. godine

bio je jedan od značajnijih osoba hrvatskog narodnog preporoda i smatramo ga začetnikom moderne hrvatske države

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ivan Mažuranić ( Novi Vinodolski, 11. kolovoza 1814. - Zagreb, 4. kolovoza 1890.), bio je hrvatski pjesnik, jezikoslovac, prevoditelj i političar. Hrvatski ban od 1873. do 1880. godine. Poznat je po nadimku ban pučanin. Najznačajnija je stvaralačka osobnost hrvatskoga narodnog preporoda (pjesnik, jezikoslovac, hrvatski ban).

Ivan Mažuranić u mlađim danima

Ivan Mažuranić rođen je u Novom Vinodolskom 1814. godine. Potječe iz imućne građansko-težačke, poljodjelsko-vinogradarske obitelji u Novom Vinodolskom. Mažuranići su stara novljanska obitelj koja se spominje još početkom 16. stoljeća.[1] Ivan Mažuranić rodio se je u obitelji dobro stojećeg seljaka Ivana Mažuranića Petrova (1781. - 1844.) i majke Marije (rođena Ivić).[2] U njegovoj obitelji bila su još tri sina, najstariji Josip koji je ostao brinuti se za imanje, Antun koji je bio poznati pravnik i filolog, te najmlađi Matija koji je bio kovač po struci.[3] Pučku školu pohađao je u rodnom Novom Vinodolskom, završivši je 1827. godine.[2] Nakon Pučke škole klasičnu gimnaziju pohađao je u Rijeci, gdje ju je i završio 1833. godine,[2] a tu je naučio talijanski, njemački i mađarski jezik.[3] Kasnije naučio je i francuski, te ponešto engleski, a i gotovo sve slavenske jezike.[3] Studirao je filozofiju i pravo u Zagrebu i mađarskom Sambotelu. Filozofiju je od 1833. godine slušao u Zagrebu, a potom je nastavio studij u Sambotelu. U Zagrebu je od 1835. do 1837. godine studirao pravo na Kraljevskoj akademiji znanosti. Po svršetku studija prava radio je kao odvjetnički pripravnik (1837. - 1839.) a potom kao gimnazijski učitelj (1839. - 1840.) u Zagrebu. Nakon što je položio odvjetnički ispit 5. listopada 1840. godine, preselio se je u Karlovac gdje je otvorio odvjetnički ured. Zatim je u ožujku 1841. godine u Pešti položio ispit iz mjeničkog prava. Dne 27. lipnja 1841. godine vjenčao se je u Zagrebu s Aleksandrom Demeter, sestrom pjesnika Dimitrija Demetra. Godine 1847. nije uspio biti izabran za narodnog zastupnika u Hrvatski sabor.[4]

U politiku posve se uključio 1848. godine. Na poziv bana Josipa Jelačića, 27. travnja 1848., Mažuranić je pristupio novoosnovanom Banskom vijeću.[1] Iste godine pisao je saborske akte, članake i reprezentacije. Kao narodni zastupnik u Hrvatskome saboru nije često govorio, no u jednom od svojih govora, među ostalim, rekao je: " ja ne mislim da će se ikad pomirenje (s Mađarima) mirnim putem izvesti moći...", pa je ustvrdio: "...što god je dosad samo na papiru učinjeno, to Mađar nikad održao nije.".[1] Godine 1848. Središnji odbor s Mažuranićem na čelu istaknuo je da je te godine prestala svaka državnopravna veza Hrvatske s Ugarskom, budući da Hrvatska prizna "neodvisnost i samostalnost" i "realni i virtulani teritorialni obseg" Trojedne Kraljevine Hrvatske, Slavonije i Dalmacije. Potom od 1850. godine obavlja u Beču najviše političke funkcije vezane uz Hrvatsku: zamjenik generalnoga prokuratora i državni nadodvjetnik, predsjednik Privremenoga dvorskoga dikasterija za Hrvatsku i Slavoniju, predsjednik Hrvatske dvorske kancelarije.[5] Nakon toga preselio se je 1850. godine u Zagreb i tu ga je Beč imenovao zamjenikom državnoga tužitelja za Hrvatsku i Slavoniju, a 1854. državnim tužiteljem.[1]

Službuje u Hrvatskome saboru od 1861. godine, a 1862. godine potaknuo je osnivanje Stola sedmorice. Predsjednik je Matice ilirske od 3. ožujka 1858. do konca 1872. godine. Iako je u početku u politici podupirao Narodnu stranku, 1862. godine pokreće osnivanje Samostalne narodne stranke, kojoj je bio na čelu. Sklon je oslanjanju na Beč, što ga je i dovelo do banske časti. Za predsjednika Hrvatskoga sabora izabran je 19. siječnja 1872. godine.[2]

Ivan Mažuranić započeo je svoj mandat kao hrvatski ban 20. rujna 1873. godine a završio ga je 21. veljače 1880. godine. Njegovo banovanje bilo je vrijeme brojnih reformi kojima je poboljšao hrvatsko pravosuđe, političku upravu i školstvo.[6] Uvedena je odgovornost bana (vlade) Saboru, dioba sudstva i uprave te neovisnost sudaca, moderna upravna organizacija, racionalnija sudbena organizacija i racionalniji kazneni postupak, moderniji penološki sustav, sloboda tiska i porotno suđenje, uređeno je pravo na javno okupljanje, donesen je zakon o zavičajnoj pripadnosti, liberaliziran izborni postupak, uvedeni su zametci nekih javnih služba (statistička služba, javno zdravstvo, unaprjeđenje poljoprivrede), laicizirano je i poboljšano pučko školstvo i osnovao Zagrebačko sveučilište ( pravni, filozofski i bogoslovni), uvedeno je obvezno četverogodišnje školovanje, a nadzor nad pučkim školama oduzeo je Crkvi te one postaju državne.[5][7] U veljači 1880. godine podnio je ostavku na bansku čast zbog otezanja s obnovom financijske nagodbe i priključenjem Vojne krajine banskoj Hrvatskoj.[1]

Na banskome položaju naslijedio ga je Ladislav Pejačević, a prethodnik mu je bio Antun Vakanović.

Car i kralj Franjo Josip I. umirovio ga je odmah po podnošenju ostavke. Ivan Mažuranić pritom odbio je ponuđenu mu barunsku titulu, te je tako do kraja svojega života ostao prvi i posljednji ban pučanin.[8] Ivan Mažuranić nakon podnošenja ostavke na bansku čast neko vrijeme izašao je iz politike i javno nije djelovao.[9] Živio je povučeno i bavio se matematikom i astronomijom.[10] Od 1880. godine do smrti živio je u zagrebačkoj Jurjevskoj ulici, na broju 5.[11] U politiku uključio se je ponovno i bio saborskim zastupnikom od 1884. do 1887. godine, no nije bio naročito aktivan u tome mandatu.[12] Nakon što je 1887. godine u Novom Vinodolskom pobijedio na izborima za Hrvatski sabor njegov izbor bio je poništen i Mažuranić se više nije kandidirao, te posve se je povukao iz politike.[13]

Od veljače 1890. godine pobolijevao je od gripe a potom i od astme.[2] Umro je u Zagrebu 4. kolovoza 1890. godine, od kljenuti srca pogođen smrću svastike Roze Demeter,[8] a pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoju.[3] Njegov pokop bio je uz najveće počasti 6. kolovoza u 5 sati poslijepodne,[2] a pokopan je u mirogojskoj "ilirskoj" arkadi.[3][14] Nad njegovim grobom govore održali su sveučilišni profesor dr. Kosta Vojnović i filozof Juraj Tomljenović.[2]

Od prvih stihova iz 1830. godine ( Vinodolski dolče, da si zdravo, Novigrade, pozdravljam te lipo!), koje piše kao 16-godišnji đak riječke klasične gimnazije u pjesmi "Pisma od Vinodolca školana" ↓1 kao pozdrav svome zavičaju, bavio se raznim liričkim problemima: razjašnjenjem metričkih problema vezanih za hrvatski jezični izraz, vergilijanskim epom, posebno odnosom povijesti i poezije. Pisao je pjesme i na mađarskome jeziku od kojih su mu poznate samo dvije pjesme koje je ispjevao 1832. godine: Búcsúdal (Oproštajna pjesma) i Császár Urhoz Újesztendő alkalmával 1833 (Gospodinu Császáru u Novoj godini 1833).[15] Prva pjesma tiskana je u Rijeci a druga je sačuvana u pjesnikovoj rukopisnoj ostvštini.[15]

Prvu na hrvatskome jeziku objavljenu pjesmu "Primorac Danici", objavio je 17. siječnja 1835. godine u drugome broju Danice.[16] U Danici je, od samoga početka, bio jedan od najzapaženijih i najizrazitijih pjesnika, a kao čovjek neobično uman, temeljite naobrazbe i prostranih vidika, preporodni pokret shvatio je dublje od mnogih, u punom totalitetu kulturno-političkih namjera i nijansi.

Već u početnim stihovima pokazuje osobitu izvornost. Želeći provjeriti snagu i mogućnost hrvatskog jezika na poeziju pokušava primijeniti različite poetske oblike i stilove: elemente klasičnog metra (Sapfina strofa, elegijski distih), piše stihove koji su često porođene, formalno i sadržajno, za narodno pjesmom, te se okušao u trubadurskoj poeziji. Njegov pjesnički ugled bio je u to doba već tako neprijeporan, da ga je tek osnovana Matica ilirska izabrala da za njezino prvo, inauguralno izdanje dopiše XIV. i XV. pjevanje Gundulićeva velikog epa. Tri pjesnika okušala su se u tom poslu prije njega: Pjerko Sorkočević, Marin Zlatarić i jedan koji se nije potpisao; poslije njega nitko više nije ni pokušavao nadmašiti Ivana Mažuranića: toliko se njegova dopuna stopila s cjelinom Gundulićeva djela. Dopuna Osmana je Mažuranića predstavilo kao erudita i snažnog umjetničkog potencijala. Uspio se saživjeti s tekstom, usvojivši Gundulićev stil, jezik i izraz u cjelini, ali tu iskazuje neke originalne hrvatske konciznosti, metaforiku i refleksije što vidimo u njegovu spjevu "Smrt Smail-age Čengića".

Ivan Mažuranić, spomenik na zagrebačkom Zrinjevcu, rad Rudolfa Valdeca iz 1911. godine

Uspjeh je i u javnosti bio tolik da ga je, kao karlovačkog odvjetnika, šurjak Dimitrija Demeter, brat njegove supruge Aleksandre, nagovorio da za časopis Iskra: zabavni sastavci od više domorodnih spisateljah napiše nešto novo. To novo bio je spjev "Směrt Čengić-age", prvi puta objavljen u Iskri 1846. godine,[17][18] koji nije samo ispunio sve nade nego i nadmašio sva očekivanja. Kačić i Gundulić: to su temelji na kojima je podignuta zgrada Mažuranićeva epa. Ako je pošao od Kačića, tek preko Gundulića dosegao je vlastiti izraz. U svome danas već klasičnom djelu, jednom od najblistavijih, najmoćnijih umjetnina hrvatske riječi, opjevao je stvarni događaj, ali ga je on, ne držeći se svih povijesnih činjenica (esencijalno, radi se o moralno dvojbenom provincijalnom događaju: ubojstvu lokalnoga tiranina na prijetvorno-mučki način), pjesnički toliko preradio, i produbio, da se u njemu jedan pojedinačni slučaj uzdiže do opće, univerzalne ideje, misli vodilje cijeloga našeg preporodnog pokreta: ideje slobode i pravde. Djelo Smrt Smail-age Čengića, prevedeno je na brojne svjetske jezike, kao što su mađarski, armenski, češki, poljski, ruski, albanski, njemački, engleski, španjolski, talijanski, švedski, latinski, esperanto i ine.[19]

Antun Barac u svojoj monografiji Mažuranić iz 1945. godine napisao je:

"Umjetnička je vrijednost Smrt Smail-age Čengića u prvom redu u tome što je u njoj pjesnik izvanredno zbiti, plastično i jasno iznio jedan naoko neznatan događaj u njegovom najopćenitijem ljudskom dnu. Ujedno je na jedinstven način znao iskoristiti snagu hrvatske riječi da iz nje izvabi prema potrebi i lirsku mekoću, i dramatsku udarnost, i glazbenu lelujavost, i kiparsku plastičnost, a sve to na prvi pogled lako, jednostavno i prirodno."

"Pozdrav Vinodolu" (1830.)

"Primorac Danici" (1835.)

"Danici ilirskoj" (1836.)

"Věkovi Ilirije" (1838.)

"Javor" (1839. - 1840.)

"Peru" (1840.)

U svom književnom djelovanju služio se je i s nekoliko pseudonima, kao što su: Ilir iz Primorja horvatskoga, Slavomir, Budimir, te s nekoliko šifri.

Kao jezikoslovac, ostvario je prvi uistinu moderan hrvatski rječnik. Zajedno s Jakovom Užarevićem 1842. godine izdao je hrvatsko-njemački rječnik ( Njemačko-ilirski slovar) s 40.000 riječi u kojemu je, osim primanja starijega nazivlja iz rječnika Mikalje i Stullija, osmislio mnoge nove riječi. Kako bi preveo pojedine njemačke pojmove, skovao je hrvatske pojmove za mnoga područja gradske civilizacije i time utro put Bogoslavu Šuleku. Primjerice, Mažuranić je otac riječi računovodstvo, nosorog, sladoled, veleizdaja, velegrad ili izraza tržišno gospodarstvo.[20]

Na sedamdeseti dan rodjenja ... grofa Janka Draškovića trakoštjanskoga, ... kanoti načelnika učenoga družtva ilirskoga, i userdnoga svedje domorodca : pobožni starinske krěposti štovaoci dana 20. listopada 1840., U Zagrebu : K. p. ilir. nar. tiskarna Dra. Ljudevita Gaja, 1840.

Davoria, Prettner, Karlovac, 1841.

Deutſch-iliriſches Wörterbuch. Nĕmačko-ilirski slovar, Izdanje dra. Ljudevita Gaja, Zagreb, 1842. (suautor Jakov Užarević)[21][22]

U slavu ... grofa Franje Hallera od Hallerkeöa, dne 17. i 18. listopada 1842 prigodom njegova parvoga uzašastja na stolicu bansku od zemlje Dalmatinske, Harvatske i Slavonske : sinovi ovieh zemaljah smierno poklanjaju, Kr. pov. ilir. nar. tiskarna Dra. Ljud. Gaja, [Zagreb], [1842?]

Osman, (dopuna XIV. i XV. pjevanja), Matica ilirska, Zagreb, 1844.)

Směrt Čengić-age, Ivan Havliček, Zagreb, 1846. (Poseban otisak iz: Iskra: zabavni sastavci od više domorodnih spisateljah, Zagreb, 1846.)[23]

Smrt Smail-age Čengića, Dr. Imbro Ignjatijević Tkalac, Zagreb, 1857. (više od 140 izd. do 2014.)[17]

Hèrvati Madjarom. Odgovor na proglase njihove od ožujka mieseca i travnja 1848., Tiskom Ivana Nep. Prettnera, Karlovac, 1848. (mađ. izd. A' Horvátok a' Magyaroknak: felelet az 1848-ik Mártzius és Aprilis magyar hirdetmenyekre, Tiskom Franje Župana, Zagreb, 1848.)

Pjesme Ivana Mažuranića: sa slikom i autografom pjesnika ter sa fototipijom pjesnika na odru, izdao Vladimir Mažuranić, Tiskarski zavod Narodnih novina, Zagreb, 1895. (2. izd. Primorski štamparski zavod, Sušak, 1924.)

Djela / Ivan Mažuranić, Matija Mažuranić, Dimitrija Demeter, uredio Slavko Ježić, Zora, Zagreb, 1958.

Izabrana dela, Narodna knjiga, Beograd, 1963.

Smrt Smail-age Čengića. Stihovi. Proza, Pet stoljeća hrvatske književnosti, knj. 32, Zora - Matica hrvatska, Zagreb, 1965.

Směrt Čengić-age, reprint posebnoga otiska iz zbornika Iskra: zabavni sastavci od više domorodnih spisateljah, JAZU, Odjel za suvremenu književnost, Zagreb, 1968.

Sabrana djela, 1-4, (sv. 1 Smrt Smail-age Čengića, sv. 2 Pjesme, sv. 3 Proza, sv. 4. Pisma. Govori), Sveučilišna naklada Liber - Nakladni zavod Matice hrvatske, Zagreb, 1979.

Izabrani politički spisi, Golden marketing - Narodne novine, Zagreb, 1999.

Izbor iz djela, priredio Miroslav Šicel, Biblioteka Croatica: hrvatska književnost u 100 knjiga, kolo 4, knj. 76, Riječ, Vinkovci, 2000.

Gnijezdo vrh timora, Mozaik knjiga, Zagreb, 2008.

Izabrana djela, prir. Božidar Petrač, Stoljeća hrvatske književnosti, knj. 139, Matica hrvatska, Zagreb, 2019.

1960.: Na kući u zagrebačkoj Jurjevskoj ulici br. 5, u kojoj je živio nakon povlačenja iz politike, postavljena mu je spomen-ploča.[11]

Lik Ivana Mažuranića nalazi se na novčanici od 100 kuna.[24]

Osim Trgova Ivana Mažuranića u Zagrebu i u Novom Vinodolskom, mnoge ulice, škole i trgovi u Hrvatskoj nose njegovo ime.

Prigodom ulaska Hrvatske u Europsku uniju, Nova TV je pokrenula kampanju "Vjeruj u Hrvatsku" sa sloganom iz Mažuranićevog saborskog govora iz 1886. godine.[25]

2014.: Povodom 200. obljetnice pjesnikova rođenja u seriji maraka Hrvatske pošte Znameniti Hrvati objavljena je prigodna poštanska marka s njegovim likom.[26]

Gospodo, da mi je tko rekao: kaži tvoj simbol političke vjere, koji je? Ja bih rekao: suvišno baš pitati; ali, kad me ne poznaš, reći ću ti; i ja bih rekao: ja sam Hrvat; ja bih rekao: vjerujem u Kraljevinu Hrvatsku, u njezinu prošlost, u njezinu sadašnjost i - ako Bog da - u njezinu budućnost. (iz govora u Hrvatskome saboru, 13. prosinca 1886. godine)[28]

Ljubav moja spada momu narodu, štovanje moje svim narodom, ne samo jednomu, nego svim, koji su s nama u jednom gniezdu u ovoj Monarkiji. Prije svega treba ljubiti svoj narod, a štovati ostale. (iz govora u Hrvatskome saboru, 13. prosinca 1886. godine)[29]

A velik je, tko se malen rodi, a kad pane, golem grob mu treba! (iz pjesme "Javor")[10]

Dobar junak, da je čovjek taki! (516). (iz romantičarskog spjeva Smrt Smail-age Čengića)[8]

↑1 Napisana 1830. godine pod naslovom "Pisma od Vinodolca školana", a poslije dobila naslov "Pozdrav Vinodolu".[30] Objavljena posmrtno u Spomen-knjizi Matice hrvatske,[31] 1892. godine.[21]

1. ↑ Flora Turner-Vučetić, Ogranak Matice hrvatske u Velikoj Britaniji - Matrix Croatica UK. Ban pučanin i pjesnik  Arhivirana inačica izvorne stranice od 19. veljače 2021. (Wayback Machine), Vijenac, br. 261, 4. ožujka 2004., pristupljeno 9. travnja 2019.

2. ↑ Milan Grlović, Zaslužni Hrvati XIX st., Reprint izd. 1898.-1900., Tiskara Rijeka, Rijeka, 1992., 83. Ivan Mažuranić

3. ↑ Dunja Fališevac, Život i djelo Ivana Mažuranića  Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. travnja 2019. (Wayback Machine), Kolo, br. 3, 2014., pristupljeno 6. travnja 2019.

4. Dalibor Čepulo, ↑ Ivan Mažuranić (1814. - 1890.), str. 50.-51., u: Liberalna misao u Hrvatskoj: prilozi povijesti liberalizma od kraja 18. do sredine 20. stoljeća, ur. Andrea Feldman, Vladimir Stipetić i Franjo Zenko, Friedrich Naumann Stiftung, Zagreb, 2000., pristupljeno 9. travnja 2019.

5. Mažuranić, Ivan, enciklopedija.hr, pristupljeno 7. travnja 2019.

6. Dobrila Zvonarek, ↑ Mažuranić - književnik i društveni djelatnik  Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. travnja 2019. (Wayback Machine), nsk.hr, 31. listopada 2014., pristupljeno 6. travnja 2019.

7. ↑ Krajcar, Dražen. Ivan Mažuranić - ban pučanin (1814.). povijest.hr

8. ↑ Mirko Tomasović, Peti prijevod na francuski Mažuranićeva spjeva  Arhivirana inačica izvorne stranice od 17. lipnja 2021. (Wayback Machine), Vijenac, br. 542 - 543, 11. prosinca 2014., pristupljeno 6. travnja 2019.

9. Dalibor Čepulo, ↑ Ivan Mažuranić (1814. - 1890.), str. 53., u: Liberalna misao u Hrvatskoj: prilozi povijesti liberalizma od kraja 18. do sredine 20. stoljeća, ur. Andrea Feldman, Vladimir Stipetić i Franjo Zenko, Friedrich Naumann Stiftung, Zagreb, 2000., pristupljeno 9. travnja 2019.

10. „A velik je, tko se malen rodi, a kad pane, golem grob mu treba!" - u spomen na Ivana Mažuranića  Arhivirana inačica izvorne stranice od 8. travnja 2019. (Wayback Machine), nsk.hr, 10. kolovoza 2018., pristupljeno 8. travnja 2019.

11. Ivan Klindic, Najpoznatije kuće Jurjevske ulice smještene na Gornjem gradu  Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. travnja 2019. (Wayback Machine), licegrada.hr, 28. ožujka 2019., pristupljeno 6. travnja 2019.

12. Dalibor Čepulo, ↑ Ivan Mažuranić (1814. - 1890.), str. 54., u: Liberalna misao u Hrvatskoj: prilozi povijesti liberalizma od kraja 18. do sredine 20. stoljeća, ur. Andrea Feldman, Vladimir Stipetić i Franjo Zenko, Friedrich Naumann Stiftung, Zagreb, 2000., pristupljeno 9. travnja 2019.

13. ↑ Pavo Barišić, Odnos Ivana Mažuranića i Ante Starčevića - od poredbe osoba do filozofije prava // Prilozi za istraživanje hrvatske filozofske baštine, 43/2(86) (2017.) 439.-474., podrubnica 9. na str. 443., pristupljeno 18. travnja 2019.

14. Velimir Cindrić, ↑ Mirogoj, Turistička zajednica Grada Zagreba, Zagreb, 2010., ISBN 978-953-228-055-5, str. 23, 33., pristupljeno 6. travnja 2019.

15. Đuro Franković, Hrvatski ban Ivan Mažuranić (1814.-1890.), Zornica nova, ožujak, 2008., zornicanova.hu, pristupljeno 10. travnja 2019.

16. ↑ Krešimir Nemec, Mažuranić - stup hrvatskoga književnog kanona, str. 43., u: Mažuranićev zbornik: izlaganja sa skupa u povodu svečanoga obilježavanja 200. obljetnice rođenja Ivana Mažuranića, urednici Milan Moguš, Marko Tadić, Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti, Zagreb, 2015. ISBN 978-053-347-036-8 nevaljani ISBN, pristupljeno 18. travnja 2019.

17. Mažuranić, Ivan, Iva Mandušić i Ankica Šunjić (2015.), hbl.lzmk.hr, pristupljeno 6. travnja 2019.

18. ↑ Iskra : zabavni sastavci od više domorodnih spisateljah, digitalnezbirke.kgz.hr, pristupljeno 8. travnja 2019.

19. ↑ Blago Ivana Mažuranića u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici u Zagrebu  Arhivirana inačica izvorne stranice od 8. travnja 2019. (Wayback Machine), nsk.hr, 3. studenoga 2014., pristupljeno 9. travnja 2019.

20. Marija Biljak, dipl.bibl., Ivan Mažuranić, eho.com.hr, 11. kolovoza 2014., pristupljeno 9. travnja 2019.

21. Ante Stamać, Izlaganje na božićnom susretu Matice hrvatske, 17. prosinca 2014. Mažuranić kao poeta doctus  Arhivirana inačica izvorne stranice od 8. travnja 2019. (Wayback Machine), Vijenac, br. 545, 22. siječnja 2015., pristupljeno 8. travnja 2019.

22. Tihomir Živić, Marina Vinaj, Dina Koprolčec, ↑ Digitization of older Croatian dictionaries: a possible substratum for terminological neologisms?, str. 253., 259., Libellarium, IX, 2 (2016.): 251. - 266., pristupljeno 8. travnja 2019. (engl.)

23. ↑ Smert Čengić-age / od Ivana Mažuranića, zavicajna.gkka.hr, pristupljeno 8. travnja 2019.

24. ↑ Novčanice  Arhivirana inačica izvorne stranice od 13. listopada 2016. (Wayback Machine), hnb.hr, pristupljeno 6. travnja 2019.

25. ↑ Vjerujem u Hrvatsku jer..., Nova TV, 6. lipnja 2013.

26. ↑ U HAZU predstavljena poštanska marka posvećena Ivanu Mažuraniću, poslovni.hr, 23. travnja 2014., pristupljeno 7. travnja 2019.

27. Mažuranić, enciklopedija.hr, pristupljeno 7. travnja 2019.

28. Agneza Szabo, ↑ Ban Ivan Mažuranić - graditelj moderne hrvatske: u povodu 200. obljetnice rođenja (1814.-2014.)  Arhivirana inačica izvorne stranice od 18. travnja 2019. (Wayback Machine), Matica hrvatska, Zagreb, 2014., str. 38. i podrubnica 15. na str. 39., pristupljeno 18. travnja 2019.

29. Agneza Szabo, ↑ Ban Ivan Mažuranić - graditelj moderne hrvatske: u povodu 200. obljetnice rođenja (1814.-2014.)  Arhivirana inačica izvorne stranice od 18. travnja 2019. (Wayback Machine), Matica hrvatska, Zagreb, 2014., str. 39. i podrubnica 15. na str. 39., pristupljeno 18. travnja 2019.

30. ↑ Božidar Petrač, Uz 200. obljetnicu rođenja Ivana Mažuranića (1814-1890). Mažuranić pjesnik tradicije i asimilacije - pravi hrvatski klasik  Arhivirana inačica izvorne stranice od 16. lipnja 2021. (Wayback Machine):
"Kao gimnazijalac u Rijeci (1830) zapisuje svoju prvu pjesmu, pjesmu zavičajne nostalgije Pisma od Vinodolca školana, koja je poslije dobila naslov Pozdrav Vinodolu.", Vijenac, br. 534 - 535, 4. rujna 2014., pristupljeno 8. travnja 2019.

31. Krešimir Nemec, ↑ Mažuranić - stup hrvatskoga književnog kanona, str. 42., u: Mažuranićev zbornik: izlaganja sa skupa u povodu svečanoga obilježavanja 200. obljetnice rođenja Ivana Mažuranića, urednici Milan Moguš, Marko Tadić, Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti, Zagreb, 2015. ISBN 978-053-347-036-8 nevaljani ISBN, pristupljeno 18. travnja 2019.

LZMK / Hrvatska enciklopedija: Mažuranić, Ivan (životopis)

hkv.hr - Đ. Vidmarović: "Ivan Mažuranić - pjesnik, jezikoslovac i političar"

Croatia.ch / Književnost - Ivan Marjanović De Tonya: "Ivan Mažuranić. Hrvatski Goethe i hrvatski ban pučanin"

Nacionalna i sveučilišna knjižnica u Zagrebu: Sjećanje na Ivana Mažuranića - bana pučanina i pjesnika  Arhivirana inačica izvorne stranice od 12. kolovoza 2014. (Wayback Machine)

Pjesme Ivana Mažuranića, izdao Vladimir Mažuranić, Elektroničko izd. izvornika objavljenog 1895., Digitalizirana zagrebačka baština. Knjige ; 81, Knjižnice grada Zagreba, Zagreb, 2014.

Ivan Mažuranić: Pjesme, eLektire.skole.hr, knjigasvima.com

Ivan Mažuranić i Jakov Užarević: Němačko-ilirski slovar

# data[].attributes.attachment_link.description
Ivan Mažuranić ( Novi Vinodolski, 11. kolovoza 1814. - Zagreb, 4. kolovoza 1890.), bio je hrvatski pjesnik, jezikoslovac, prevoditelj i političar. Hrvatski ban od 1873. do 1880. godine. Poznat je po nadimku ban pučanin. Najznačajnija je stvaralačka osobnost hrvatskoga narodnog preporoda (pjesnik, jezikoslovac, hrvatski ban). Ivan Mažuranić rođen je u Novom Vinodolskom 1814.

# data[].attributes.body
bio je ban od 20. rujna 1873. godine do 21. veljače 1880. godine

nazivali su ga "ban pučanin" zato što je on bio jedini ban koji nije bio plemićkog podrijekla

prethodnik mu je bio Antun Vakanović, a nasljednik Ladislav Pejačević

njegovo banovanje je bilo vrijeme reformi u školstvu, pravosuđu i političkoj upravi

umirovio ga je tadašnji car Franjo Josip I. zbog pitanja vraćanja Vojne Krajine, nezadovoljstava novčanog dijela Hrvatsko-Ugarske nagodbe i zbog toga što je hrvatski narod izrazio želju za spajanjem Bosne i Hercegovine s Hrvatskom

# data[].attributes.body
odvojio je državnu upravu od sudstva što je značilo da se smijelo suditi i samom banu te da ban više ne smije predsjedati vrhovnim državnim sudištem

ban i vlada su postali odgovorni isključivo Hrvatskom saboru

omogućio je slobodu tiska i javnog okupljanja

uspostavio je ravnopravnost židova

1874. godine uveo je obaveznu čtverogodišnju pučku školu za svu mušku i žensku djecu

oduzeo je Crkvi nadzor od škole, omogućio je roditeljima da uđu u školske odbore te je škola postala javna ustanova

1874. osim obavezne pučke škole, Ivan Mažuranić je otvorio i prvo moderno sveučilište u Zagrebu

sveučilište je imalo tri fakulteta- Katolički bogoslovni (teološki), Pravoslovni-državoslovni (pravni) i Mudroslovni ( filozofski )

+ prvi rektor je bio povjesničar Matija Mesić koji je i održao prvo predavanje

# data[].attributes.body
rođen je u Sopronu 5. travnja 1824. godine

imao je titulu grofa i bana

bio je član plemićke obitelji Pejačević pa je i tako bio otac grofa Teodora Pejačevića koji je također bio ban od 1903. godine do 1907. godine

osim što je bio ban, bio je i hrvatski političar koji je bio član Unionističke stranke

1868. godine je sudjelovao u sastavljanju Hrvatsko-Ugarske nagodbe

preminuo je u Našicama 7. travnja 1901. godine

# data[].attributes.attachment_link.title
Ivan Mažuranić i Ivana B. Mažuranić - Hrvatski Velikani

# data[].attributes.body
bio je ban od 1880. godine do 1883. godine

njegov prethodnik je bio ban Ivan Mažuanić, a njegov nasljednik ban Khuen Hedervary

nazivali su ga "ban kavalir"

za vrijeme svoje dužnosti ban Ladislav Pejačević je 15. srpnja 1881. godine uspio vratiti Vojnu Krajinu Banskoj Hrvatskoj- točnije uspio ju je ukinuti, a zatim taj teritorij pripojiti Banskoj Hrvatskoj

ostavku je dao zbog prvog protumađarskog pokreta koji se dogodio 1883. godine

u prvom protumađarskom pokretu Mađari skinuli natpise na hrvatskom i postavili dvojezične natpise na mađarskom i hrvatskom- Hrvati su ih kasnije nasilno poskidali i podigli razne pokrete (neki su čak bili i nasilini) protiv Mađara

ostavku je konačno dao zbog neuspjeha u smirivanju Hrvata i Mađara i zbog nekontroliranog nasilja u gradovima- car je poslao vojsku koja je smirila situaciju, a kasnije je na vlast došao ban Khuen Hedervary

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Odstupio je s banskog položaja u doba prosvjeda protiv postavljanja dvojezičnih (hrvatskih i mađarskih) natpisa na financijskim uredima u Zagrebu.

Grof Ladislav Pejačević, slavonski veleposjednik koji je bio hrvatski ban od 1880. od 1883. godine, rođen je 5. travnja 1824. godine. Grof Pejačević bio je na banskom položaju u vremenu nakon odstupanja bana Ivana Mažuranića, a uoči dolaska grofa Károlyja Khuen-Héderváryja. Za banovanja su ga zvali ban kavalir jer se odrekao banske plaće.

U doba bana grofa Pejačevića u Hrvatskoj je vladala napetost u odnosima s Mađarima, vezana s Hrvatsko-ugarskom nagodbom. Ban Pejačević na kraju je odstupio s banskog položaja u doba prosvjeda protiv postavljanja dvojezičnih (hrvatskih i mađarskih) natpisa na financijskim uredima u Zagrebu. Naime, ti su se propisi protivili odredbama Hrvatsko-ugarske nagodbe.

Pejačević je posjedovao vlastelinstvo Našice u Slavoniji, s više od 20.000 hektara zemljišta, što ga je činilo jednim od najbogatijih aristokrata u Hrvatskoj.

Po banu Ladislavu Pejačeviću kasnije je dobio ime važan trg u Zagrebu - danas poznat kao Britanski trg. Naime, taj je trg otprilike od 1909. pa sve do 1946. godine nosio naziv Pejačevićev trg. Ladislavov sin i nasljednik - grof Teodor Pejačević - kasnije također postao hrvatskim banom (bio je na banskom položaju od 1903. do 1907. godine).

piše: Dražen Krajcar

Komentari

# data[].attributes.attachment_link.title
Grof Ladislav Pejačević - hrvatski ban kavalir - 1824 | Povijest.hr

# data[].attributes.attachment_link.description
Odstupio je s banskog položaja u doba prosvjeda protiv postavljanja dvojezičnih (hrvatskih i mađarskih) natpisa na financijskim uredima u Zagrebu. Grof Ladislav Pejačević...

# data[].attributes.body
puno ime mu je Karoly Khuen-Hedervary de Hedervar

rođen je kraj Jesenika (Češka) 23. svibnja 1849. godine

bio je mađarski političar, hrvatski ban i davput ugarski premjer prije Prvog svijetsog rata

bio je najstarije dijete grofa Antona III.

preminuo je 16. veljače 1918. godine

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ban grof Károly Khuen-Héderváry de Hédervár ( 23. svibnja 1849. - 16. veljače 1918.) mađarski je političar koji je bio hrvatski ban i dvaput ugarski premijer prije Prvog svjetskog rata.

Károly (Dragutin) Khuen Belási rođen je 23. svibnja 1849. godine u Grafenbergu kraj Freiwaldaua (današnji Jeseník u Češkoj) kao prvo od ukupno sedmero djece grofa Antona III. Khuen Belásija i barunice Angelice Izdenczy de Monostor. Školovao se privatno na obiteljskom imanju u Nuštru, a posljednji razred gimnazije završio u liceju u Pečuhu. Studij prava započeo u Zagrebu i okončao u Požunu. Naslov Héderváry i posjede Ozora, Tamási i Hédervár nasljeđuje 1873. nakon smrti svog daljnjeg rođaka po majci, grofa Hédera.

Svoju javnu i političku djelatnost započinje 1875. godine kao član skupštine okruga Siget. Tu dužnost je obnašao do 1881. godine kada postaje veliki župan u Győru. Pristaje uz politiku mađarskog presizanja za hrvatskim teritorijem (tzv. mađaronsku politiku kojoj je bio cilj pretvoriti Hrvatsku u mađarsku pokrajinu i tako stvoriti Veliku Mađarsku od Karpata do Jadrana). Ubrzo postiže veliki ugled pred mađarskim plemstvom i stječe naklonost i povjerenje cara Franje Josipa I.

Khuen Héderváry stupa na bansku stolicu 1883. zbog mnogih nemira i nereda koji su izbili zbog mađarskog nepoštovanja Hrvatsko-ugarske nagodbe (počeli su se postavljati dvojezični grbovi na javnim zgradama i mađarski jezik je neslužbeno uveden u javne službe, odnosno činovnici su se morali obavezno znati služiti mađarskim jezikom). Franjo Josip I. postavlja ga na mjesto hrvatskog bana kako bi obuzdao hrvatski sve jači otpor dualizmu uspostavljenom 1867. godine Austro - Ugarskom nagodbom (prema Nagodbi monarhija je podijeljena na dva dijela: na austrijski i ugarski) i tako očuvao Austrijsku prevlast i sačuvao Carstvo od mogućeg raspada.

Nepunih 20 godina Khuenova banovanja često se nazivaju "khuenovština." Riječ je o načinu vladavine koju obilježavaju politička samovolja i nasilje. Prema nekim povjesničarima, dolaskom Khuena Héderváryja na mjesto bana nastupilo je jedno od najmračnijih razdoblja u hrvatskoj povijesti. Osnovna Khuenova zadaća bila je provođenje politike sukladne zahtjevima cara i kralja Franje Josipa koji nije želio dirati u dualističko uređenu Austro-Ugarsku Monarhiju. Hédérvary je stoga dosljedno Hrvatima onemogućavao postizanje veće samostalnosti. Svoj je utjecaj nad hrvatskom politikom ostvario uz pomoć unitarističke Narodne stranke uz čiju je pomoć stekao većinu u Hrvatskom saboru na izborima 1884. Kao pomagače u svojim nastojanjima da održi svoju političku premoć, kao saveznike angažirao je Srbe u Hrvatskoj. Svojim savezicima davao je ekonomske i političke povlastice. Godine 1884. dolazi do izglašavanja Srpskih zakona koje se upotpunjavaju 1887. u kojem pravoslavna crkva na području Banovine Hrvatske dobiva pravno na samostalno školstvo.

Preuređivanje hrvatskog pravnog sustava

Od 1885. pa do 1887. preuredio je hrvatsko sudstvo i upravu stavljajući ih pod veći utjecaj bana. Znatno je sužena sloboda javnog izražavanja. Godine 1886. na njegovu inicijativu potvrđen je zakon kojim se je izvršila reorganizacija županija ( Zakon o ustroju županija i uređenju uprave u županijah i kotarih). Prema tom zakonu Hrvatska je podijeljena na 8 županija, na čelu svake od njih bio je župan koji je imao velike ovlasti. Time je Khuen želio učvrstiti svoju vlast i kontrolu nad zemljom. Nakon dvije godine, 1888., potvrdio je novi izborni zakon kojim je pravo glasa imalo samo dva posto najbogatijeg stanovništva. Žene nisu imale pravo glasa, a pravo glasa određivalo se imovinskim i poreznim cenzusom. Omogućeno je pravo glasovanja stranim činovnicima koji su radili u državnim institucijama. Na izborima je pod maskom "održavanja reda i mira" vladalo ozračje stalnoga pritiska, a vlasti se nisu ustručavale koristiti silu tako da je dolazilo i do ubojstava. Tako je u Bošnjacima na dan izbora 1897. godine ubijeno 8, a ranjeno 80 osoba.

Pokušao je izbrisati hrvatsko ime te je poticao korištenje pokrajinskih nazivlja (poput slavonskog imena) kako bi umanjio nacionalnu svijest i pojam Hrvat pripisao nečemu što je "pokrajinsko".

Franjo Josip I. označava kraj radova na zgradi HNK u Zagrebu, 14. listopada 1895.

Na području školstva nije bilo ništa bolje nego kao na političkom planu. Vršio je pritisak na tadašnju Jugoslavensku akademiju znanosti i umjetnosti i Sveučilište u Zagrebu te otežavao njihov rad. Naposljetku je 1894. godine uveo mađarski jezik kao obavezni predmet u svim realnim gimnazijama i dao mogućnost za osnivanjem mađarskih škola. Takva odredba potpomagala je mađarizaciju stanovništva koju je on nasilno provodio. Otkada je došao na vlast, pokušavao je na sve moguće načine onemogućiti gradnju nove zgrade Zemaljskog kazališta u Zagrebu. Doveo je u pitanje lokaciju buduće zgrade (predlagao je zemljište do glavnog kolodvora) i načina financiranja. Usprkos tim svojim početnim stavovima, uvidio je kako bi gradnjom kazališta pokazao caru da su nacionalne "strasti" u Hrvatskoj splasnule i da je zemlju smirio. Zbog toga je 5. siječnja 1894. godine sklopio ugovor s tvrtkom Helmer i Fellner iz Beča o izgradnji nove kazališne zgrade, te je čak odredio bolju lokaciju u odnosu na onu koju je zahtijevalo gradsko poglavarstvo (oni su htjeli zgradu smjestiti u Ilicu, a Khuen ju je smjestio u sam centar grada).

Na samo otvaranje nove zgrade Hrvatskog narodnog kazališta, 14. listopada 1895., pozvao je Franju Josipa I. Na taj dan skupina studenata i učenika održali su protumađarske prosvjede i pred carem su spalili mađarsku zastavu ispod Jelačićeva spomenika. Demonstracija je nasilno ugušena, a studenti su izbačeni iz škola. Tada je car mogao vidjeti kako je Hrvatska još daleko od smirivanja.

Bez obzira na Khuenovu strahovladu, gospodarstvo u Hrvatskoj doživljava blagi rast. Osnivaju se banke, osiguravajuća društva, poljoprivredna udruženja. Razvija se industrija: osnivaju se razne tvornice (npr. tvornica kave Franck, tvornica za proizvodnju žigica Drava - Osijek, i mnoge druge). Povećanjem poljoprivredne proizvodnje osnivaju se parni mlinovi (jedan je osnovao čak i Khuenov brat Heinrich II. Jakob - Hinko u Nuštru), pivovare, tkaonice. Polako se pokreće i elektrifikacija Hrvatske (veća mjesta dobivaju javnu rasvjetu, a javne i gospodarske zgrade osvjetljenje kako bi mogle raditi i noću). Počinje i nagli razvoj željeznica. Uz pomoć Hipotekarne banke osnovane 1893. godine u Zagrebu, Khuen potiče gradnju željeznica pod okriljem Mađarske državne željeznice i tako popularizira parolu: "Čije su željeznice, njegova je i zemlja!"

U Hrvatskoj se stvaralo nezadovoljstvo financijskom ovisnošću Hrvatske o Ugarskoj, tražila se financijska samostalnost, a kada je Ugarski sabor 1903. godine odbio zahtjev za poboljšanje financijskih uvjeta u Hrvatskoj, u Zagrebu se organizirala javna skupština. U drugim hrvatskim gradovima također su se zakazale javne skupštine, ali ih je Khuen zabranio. Izbili su prosvjedi protiv takve odluke u Osijeku, Zagrebu i drugim gradovima gdje su bile zakazane. Posljedica nemira koji su zahvatili čitavu bansku Hrvatsku, bilo je uvođenje prijekog suda i prepuni zatvori hrvatskih prosvjednika.

Zbog sve većeg pritiska Mađara na hrvatski narod i postavljanja mađarskih zastava i grbova na mađarskom jeziku na željezničke postaje, 1903. godine izbija niz nereda diljem zemlje. Najkrvaviji je bio onaj u Zaprešiću koji je završio pucanjem oružnika na seljake koji su nezadovoljni vlašću i banovim ponašanjem spalili mađarsku zastavu i porazbijali sve prozore na zgradi postaje.

Uvidjevši da Khuen Héderváry nema više nikakvog utjecaja u Hrvatskoj, car ga smjenjuje s dužnosti nakon 20 godina banovanja i postavlja ga 23. lipnja 1903. na mjesto ugarskog ministra-predsjednika (premijera).

Tu dužnost obnašao je do 1910. godine kada se povlači iz političkog života.

Kasniji život

Umro je 16. veljače 1918. godine u Budimpešti, osamljen i ostavljen od svog naroda i političara koji su ga nekada snažno podupirali.

Premda nije bio omiljen kao hrvatski ban, osobito zbog nastojanja oko mađarizacije Hrvatske, koja je pak dovela do jačanja hrvatske nacionalne svijesti, Károly Khuen Héderváry zaslužan je i za niz pozitivnih pomaka koji su doveli do razvoja gospodarstva, prometa, unapređenja kulturnog života. Dio hrvatske povijesti je također vritnjak koji je ban dobio na sjednici Sabora od 5. listopada 1885. od zastupnika Josipa Gržanića, koja se činjenica u to vrijeme zataškavala lažnim svjedočenjima, brisanjem iz zapisnika i sudskim progonom Gržanića, Davida Starčevića i Eugena Kumičića (koji je vikao prema galerijama "Narode! Tat je izbačen"). 18. prosinca 1885. David Starčević i Josip Gržanić osuđeni su na tri godine tamnice, Kumičić je oslobođen. Stol sedmorice ukinuo je presudu prvostupanjskog suda i skratio kaznu na pet mjeseci.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ban grof Károly Khuen-Héderváry de Hédervár ( 23. svibnja 1849. - 16. veljače 1918.) mađarski je političar koji je bio hrvatski ban i dvaput ugarski premijer prije Prvog svjetskog rata. Károly (Dragutin) Khuen Belási rođen je 23. svibnja 1849. godine u Grafenbergu kraj Freiwaldaua (današnji Jeseník u Češkoj) kao prvo od ukupno sedmero djece grofa Antona III.

# data[].attributes.body
dogodio se za vrijeme bana Ladislava Pejačevića

započeo je s Mađarima koji su skidali natpisa na hrvatskom jeziku sa financjskih i carinskih ureda te ih zamjenjivali sa dvojezičnim natpisima na hrvatskom i mađarskom jeziku

kasnije su te dvojezične natpise Hrvati poskidali i započeli razne nasilne pokrete protiv Mađara

ban Ladislav Pejačević te pokete nije mogao smiriti pa je car Franjo Josip I. doveo vojsku i novog bana Khuena Hedervarya koji su smirili te pokrete i ban je čak postavio nijeme grbove (natpise bez natpisa)

# data[].attributes.attachment_link.title
Povijest 7.r. - Hrvatsko-ugarska nagodba

# data[].attributes.body
bio je ban od 1883. godine do 1903. godine

prethodnik mu je bio Ladislav Pejačević, a nasljednik Teodor Pejačević

imao je nedodirljiv položaj zbog toga što je na vlasti bio punih 20 godina, zbog toga što je imao jako dobar odnos s carom Franjom Josipom I. i zbog toga što je imao jako veliku podršku od Narodne stranke, ali i od Srbije

svoju je ostavku dao zbog drugog protumađarskog pokreta koji je bio pokrenut protiv samog bana i njegove vlade- taj je protumaarski pokret bio naoružan pa je zbog neuspješnog smirivanja otišao natrag u Budimpeštu gdje je postao predsjednik mađarske vlade

+ "Nemiri ga donijeli, nemiri ga odnijeli."

# data[].attributes.body
provodio je mađarizaciju to jest širio je mađarski jezik i mađerske institucije u Hrvatskoj - najviše u srednjim školama (omogućio je osnivanje škola na mađarskom jeziku), pošti i u željeznici

sve spise o hrvatskim plemićima i njihovim posjedima je odnio natrag u Budimpeši nakon što ih je prijašnji ban vratio natrag u Hrvatsku

osnovao je Hipotekarnu banku u Zagrebu mađarskim kapitalom

napravio je Crikvenicu ugarskim turističkim gradom

razvio je jako kulturu i gospodarstvo uz pomoć ministra Izidora Kršnjavog

1895. godine je otvorio Hrvatsko narodno kazalište

otvorio ga je u Zagrebu uz pomoć ministra Izidora Kršnjavog

na otvorenje je došao čak i car Franjo Josip I.

za vrijeme otvorenja Stjepan Radić i njegovi kolege studenti su zapalili mađarsku zastavu na Trgu bana Josipa Jelačića - ban ih je izbacio s sveučilišta no ljudi u prikupili novce i omogućili im školovanje u Pragu

# data[].attributes.attachment_link.title
Povijest 7. r. - Hrvatska u doba Károlya Khuena Hédervárya