# data[].attributes.body
החפץ חיים נולד בשנת 1838 בעיירה ז'טל בפלך גרודנו שבאימפריה הרוסית

# data[].attributes.body
נשא לאישה את אחותו החורגת, פרידא
היא פתחה חנות מכולת, כדי שבעלה יוכל לשבת וללמוד תורה במנוחה

# data[].attributes.body
הקים בראדין ישיבה בשם "ישיבת ראדין", עמד בראשה ובשנותיה הראשונות אף ניהל אותה ודאג לכל צרכיה.

# data[].attributes.body
מותה של פרידא אישתו

# data[].attributes.body
הוציא את ספרו הראשון, "חפץ חיים", העוסק בהלכות איסור לשון הרע.

# data[].attributes.body
הוציא לאור את חלקו הראשון של ספרו משנה ברורה

# data[].attributes.body
הוא היה בין המייסדים תנועת אגודת ישראל

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מדינה

ישראל

מנהיגים

מזכיר כללי

חנוך זייברט

תקופת הפעילות

29 במרץ 1912 - הווה (111 שנים)

אפיון

מפלגה חרדית

כנסות

כל הכנסות

ממשלות

זמנית, 1- 3, 9[א], 18- 22[ב], 23, 24, 27, 28[ב], 29, 30, 32, 34, 35, 37

אותיות

ג

שיא כוחה

5 מנדטים ( הכנסת ה-12)

שפל כוחה

2 מנדטים (כנסות 1, 11, 14)

רשימה פוליטית

החזית הדתית המאוחדת (1949-1951) חזית דתית תורתית (1955-1960, 1973-1977)
יהדות התורה (1992- ,עצמאית לחלופין)

נוצרה מתוך

התאחדות האורתודוקסים

נציגויות בפרלמנטים

הכנסת

smart-click.co.il/agodat_israel

אגודת ישראל ( אגו"י) היא ארגון יהודי אורתודוקסי שנוסד ב קטוביץ שב פולין ב י"א בסיוון תרע"ב ( 29 במרץ 1912). מטרתה המוצהרת של האגודה הייתה "לפתור ברוח ה תורה וה מצווה את כל השאלות שתעלינה יום יום על הפרק בחיי עם ישראל". אגודת ישראל עוסקת בענייני חינוך, רווחה, כשרות ותחומים רבים נוספים, כשהיא מונהגת על ידי מועצת גדולי התורה, המורכבת מחשובי ה רבנים מבין תומכיה. האגודה מזוהה עם הפלג המרכזי של היהדות החרדית ברחבי העולם, אך מאז פרישת מפלגת דגל התורה ה ליטאית בשלהי שנות ה-80, מייצגת התנועה ב ישראל בעיקר את הפלג ה חסידי.

הזרוע ה פוליטית של הארגון, פעלה עד מלחמת העולם השנייה ב סיים של הרפובליקה הפולנית השנייה, ב סיימאס ה ליטאי וב סאימה ה לטבי. מאז הקמת מדינת ישראל ועד ימינו, אגודת ישראל מייצגת את בוחריה ב כנסת, לעיתים ברשימה משותפת עם מפלגות דתיות אחרות. כמקובל במפלגות חרדיות, המפלגה אינה מציבה נשים ברשימתה לכנסת ולרשויות המקומיות. באופן מסורתי המפלגה מתנגדת ל ציונות ול ציונות הדתית, אך פועלת איתם לעיתים בשיתוף פעולה, בניגוד לעמדת העדה החרדית המייצגת גישה קיצונית ומתבדלת יותר.

בניין הסתדרות אגודת ישראל העולמית ברחוב שומרי הכותל (אורנשטיין) בירושלים

מרכז אגודת ישראל ברחוב פרס בירושלים.

כבר בשנת 1901 פרסם הרב יהודה לייב צירלסון (שלימים נמנה עם מקימי אגודת ישראל ומנהיגיה) ב הפלס מאמר בו קרא לייסד תנועה דתית מקבילה לתנועה הציונית שתפעל להגשמת מטרותיה הלאומיות של הציונות על יסודות דתיים.

ב עשור הראשון של המאה ה-20, נעשו ניסיונות מצד רבני רוסיה, להקים ארגון רבני-דתי שיפעל למען צורכי הציבור הדתי וחיזוק הדת. הארגון נקרא בשם "כנסת ישראל", אבל ניסיון זה לא צלח.

באותו זמן פעל ב גרמניה, ארגון שנקרא התאחדות האורתודוקסים. הארגון נוסד בשנת 1885 על ידי רש"ר הירש במטרה לאגד את האורתודוקסיה המתבדלת שבגרמניה. בשנת 1897 קמה ההסתדרות הציונית במטרה להקים בית לאומי ל יהודים ב ארץ ישראל, אך רוב אנשי ההסתדרות היו חילוניים, ובקרב היהדות החרדית חדרה ההכרה כי יש לפעול בהתמודדות מאורגנת ורחבה.

יעקב רוזנהיים, מראשי התאחדות האורתודוקסים, יזם ב- 1907 כינוס מורחב של ההתאחדות ב ברלין. בכינוס זה הוקמו ועדות לטיפול במספר נושאים. עיקר הפעילות היה סביב נושא ה חינוך, הן ב מזרח אירופה והן בארץ ישראל, בתגובה לפעילות החינוכית החילונית והציונית שם. בכינוס זה התעוררה מחלוקת בין אלו שרצו להיאבק בציונות באמצעים מסורתיים ובדרך של התבדלות, לבין אלו שרצו להיאבק בציונות בכלים שלה. גם עמיתו של רוזנהיים יצחק אייזיק הלוי, פעל רבות לקידום הרעיון, וכבר בשנת 1908 התכתב בעניין עם רבי חיים עוזר גרודזנסקי מו וילנא, ואף השם "אגודת ישראל" היה פרי מחשבתו.

בכינוס שהתקיים באוגוסט 1909 ב באד הומבורג שב גרמניה ("ועידת הומבורג"), הוחלט על הקמת ארגון רשמי של היהדות החרדית העולמית, שיקיים פעילות רוחנית וכלכלית. בכינוס זה השתתפו גם רבנים בולטים מפולין וליטא, בהם רבי חיים סולובייצ'יק, (שלאחר ועידת קטוביץ פרש מפעילותו בתנועה), רבי אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מ גור), רבי אליעזר גורדון ורבי חיים עוזר גרודזנסקי. הוחלט שם להקים ועד זמני שיארגן את ההכנות להקמת הסתדרות עולמית, להכין הצעות לתקנות ולארגן אמצעים כספיים ראשוניים. חברי הוועד היו חברי הנשיאות והוועד הפועל של התאחדות האורתודוקסים. היושב ראש היה יועץ המסחר יהודה לואיס פייסט, מעשירי פרנקפורט.

ביצוע ההחלטה התעכב בשל חילוקי דעות ביחס לזהות הארגון ולאופי פעילותו הרצויה. דחיפה נוספת להקמת הארגון גרם משבר בתנועה הציונית, בעקבות החלטת הקונגרס הציוני העשירי באוגוסט 1911 לעסוק בפעילות תרבותית, בניגוד לעמדת תנועת המזרחי. בתגובה לכך פרשו חלק מחברי המזרחי מהתנועה הציונית והצטרפו לאנשי התאחדות האורתודוקסים. בספטמבר 1911 (סתיו תרע"ב) התקיימה "אספת פרנקפורט" שבה נערכו סיכומים סופיים לקראת ועידת קטוביץ.

ועידת קטוביץ נערכה בשנת 1912, סיוון תרע"ב. לוועידה הגיעו כ-230 עסקנים מאירופה, אמריקה וארץ ישראל. בוועידה השתתפו זרמים שונים ומקצוות שונים, כל אחד ומנהיגיו. לצד חצרות החסידים העיקריות בפולין, השתתפו גם רבנים וראשי הישיבות מליטא ("מתנגדים"). לצד רבני מזרח-אירופה הדתי-מסורתי וחלק ממנהיגי האורתודוקסיה ההונגרית של חוג ה חתם סופר, השתתפו גם רבנים דוקטורים מנציגי האורתודוקסיה בגרמניה מיסודם של שמשון רפאל הירש ו עזריאל הילדסהיימר שסיסמתם הייתה "תורה עם דרך ארץ". הניסיון לארגן שותפות בין הפלגים הקוטביים נבע מהמשבר העמוק שהייתה נתונה יהדות מזרח אירופה מול הסחף הגובר של עזיבת אורח החיים הדתי בעקבות המודרנה וההשכלה. התנגדות יהדות מזרח אירופה ל"השכלה" המערבית, ומאידך התלות בפירות חידושי המדע ובבעלי מקצועות החופשיים, כמו רופאים ועורכי דין (במישור האישי והפוליטי) יצרה רגשי נחיתות, ורצון לבקשת סיוע מבני בריתם החרדים של האורתודוקסיה הגרמנית שהקפידה על קיום ההלכה ("קלה כחמורה") ומאידך החזיקה בתארים אקדמיים ("המשכילים החרדים"). וכפי שביטה זאת היטב הרב אליהו עקיבא רבינוביץ בוועידה: "... אך ורק חרדי גרמניה, אשר ידעו בעזרת השם לעקוף את הררי הקרח [בניגוד לספינת טיטניק]. רוחו של הרש"ר הירש זצ"ל אשר מצא בפרנקפורט רק אחד עשר איש ששמרו אמונים ליהדות ואשר הרים בה לתחיה את היהדות האמיתית, רוח זה דומה לאניה "קרפאטיה", אשר היא ורק היא יכולה להציל את יהודי רוסיה הנמצאים על סיפון ה"טיטאניק"".

הוועידה נמשכה יומיים ובראשה עמדו רבי חיים סולובייצ'יק (שבהמשך הסתייג מן התנועה), רבי מאיר שמחה הכהן, רבי חיים עוזר גרודזנסקי ועוד. בהזמנה לוועידה נכתבו 6 החלטות מוועידת הומבורג: ליכוד "היהדות הנאמנה", תמיכה בלימוד התורה במסגרות החינוך היהודי, שיפור המצב הכלכלי של יהודים בארצות מצוקה ובארץ ישראל, ארגון תמיכה ועזרה (כגון לצורך הגירה), הקמת ספרות ועיתונות חדורה ב"רוח היהדות האמיתית" וייצוג והגנה על היהדות החרדית כלפי חוץ.

בוועידה התגלו חילוקי דעות שאיימו על קיום אגודת ישראל כבר בשלבים הראשונים להקמתה. לפיכך נוסחו בוועידה קווי יסוד כלליים מתוך מגמה לקיים מכנה משותף רחב למגוון בעלי המחשבה בפלגים השונים. הם נמנעו לעסוק בנושאים השנויים במחלוקת ושלא ניתן למצוא להן פתרון, כגון: שאלת ישוב ארץ-ישראל, ודרכי פתרון למצוקת יהודי הגולה. הוחלט לאמץ את עיקרון האוטונומיה הפנימית, שזכותו של כל זרם לקיים את קהילתו כפי רצונו, ואי התערבות של זרם אחד במשנהו. מטרתה המרכזית של התנועה כפי שהוכרז בוועידה הייתה: "לפתור ברוח התורה והמצווה את כל השאלות שתעלינה יום יום על הפרק בחיי עם ישראל". יצחק ברויאר הביע את התרשומות מפרוגרמה זו: "אומרת הכל ועל כן אומרת לא כלום". אי קביעת תוכנית פוליטית, והניסיון שלא לעסוק בכך גם בכנסיות הגדולות הראשונות גרמה לאכזבה ואי הצטרפותם של חברים רבים לתנועה.

דברי פתיחה נאמרו על ידי הרב אברהם הירש, יו"ר הוועד הזמני, ועל ידי מר וויינר, חבר עיריית קטוביץ. הנאום המרכזי היה של יעקב רוזנהיים, שהציב את המטרה "להחיות את המושג ההיסטורי כלל ישראל, הנישא על ידי התורה שהיא נשמת חייו, ולהגשימו על ידי אגודת ישראל בעולם התרבותי של ימינו, ובעזרת כל המכשירים הטכניים שיעמדו לרשותנו". נאומים בולטים נוספים נישאו על ידי הרב שלמה זלמן ברויאר שהתייחס בדבריו להשתלטותה של ההסתדרות הציונית על פעולות החינוך, והרב דוד צבי הופמן. בהמשך הוקראו מכתבי תמיכה של רבנים, בהם החפץ חיים, רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, רבי שמואל בורנשטיין מ סוכטשוב, הרב חיים ברלין, הרב מאיר אריק, רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין, הרב יוסף חיים זוננפלד, ה רידב"ז והרב משה מרדכי אפשטיין. בוועידה הוקמה מועצת גדולי התורה ובה 11 חברים.

למחרת הוועידה, ב י"ג בסיוון, נוסד ב קרקוב הסניף המקומי של אגודת ישראל ובהמשך נפתחו עוד מאות סניפים ברחבי אירופה. בפולין נרשמו 100,000 חברים בתנועה.

איסור חמור של רבני הקנאים בצ'כוסלובקיה ובהונגריה על התחברות לאגודה, יוני 1922. בין החתומים: הרבנים חיים אלעזר שפירא, יואל טייטלבוים ויונתן שטייף. על אף שהאגודה התבססה במזרח אירופה, היא נתקלה בהתנגדות חריפה בהונגריה רבתי.

בקיץ 1923 התקיימה בו וינה הכנסייה הגדולה הראשונה, שהייתה אספה חגיגית של מנהיגי ופעילי אגודת ישראל מ אירופה ומארץ ישראל. באותה עת הייתה קיימת התנגדות פנימית לאגודת ישראל, ובראשה עמד הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, ולצדו רבנים נוספים מ הונגריה ומקומות נוספים. האדמו"ר ממונקאטש האשים את האגודה כי היא מאמצת אט-אט את דרכה של הציונות, ופועלת עמה בשיתוף פעולה בנושא ארץ ישראל. גם חסידויות בעלז, בובוב ו אלכנסנדר התנגדו לתנועה. באגודת ישראל הייתה השפעה משמעותית של חסידות גור, והרב יצחק מאיר לוין, חתן ה' אמרי אמת', כיהן כראש אגודת ישראל החל מ־ 1930.

במהלך מערכות הבחירות ל סיים הפולני ב־ 1930 חברה אגודת ישראל לגוש הממשלתי, והצהירה על נאמנותה לממשלת פולין. במהלך שנים אלו חברה אגודת ישראל ב פולין למפלגות חילוניות כדוגמת הבונד וה פולקיסטים ולמצדדי ה התבוללות, במאבקה כנגד התנועות הציוניות וה ציונית-דתית. זאת למרות שב מערב אירופה היו חלק מאנשי התנועה מדוגלי פירוד הקהילות והקמת קהילות דתיות נפרדות.

לצד אגודת ישראל פעלה תנועת הנשים בנות אגודת ישראל. התנועה כינסה ועידות והפעילה את תנועת הבנות בתיה. בראש התנועה עמדו שרה שנירר ו אליעזר גרשון פרידנזון. במסגרת תנועה זו פעלה הכשרה לנשים לקראת עלייה לארץ ישראל, על פי דרישת המשרד הארצישראלי להכשרה קודם לעלייה.

בתוך אגודת ישראל פעלה תנועת פועלי אגודת ישראל, שנועדה לפועלים שהזדהו עם אגודת ישראל. התנועה עסקה ב זכויות עובדים, כדוגמת פיטורי עובדים ממפעלים בבעלות יהודית בשל סירובם ל חלל שבת. תנועה זו הייתה בעלת גוון ציוני יותר מאשר תנועת האם, מה שהוביל לחיכוכים. לתנועה זו יוחסה גם השפעה ממתנת על התנגדותה של אגודת ישראל לציונות, בשילוב עם תנועת הבת ' צעירי אגודת ישראל' שהייתה גם היא בעלת גוון ציוני.

ב־ 1934 הקימת אגודת ישראל את 'קרן היישוב', שנועדה לסייע להתיישבות בארץ ישראל ברוח התנועה, מול הקרנות הציונות קרן קיימת לישראל ו קרן היסוד, אותם החרימה. בעקבות תמיכת כמה מרבני ורשה במגבית של הקרן הקיימת באביב 1935 וסירובם לחזור בהם, הפעילו אנשי אגודת ישראל אלימות כנגד הרבנים בדרישה שיחזרו בהם.

אגודת ישראל התמודדה ב בחירות המקומיות להנהלת הקהילה היהודית במקומות רבים בפולין. בשנים אלו הצליחה תנועת-בת של אגודת ישראל להחזיק בידיה את הנהלת הקהילה היהודית ב וורשה. הישגי המפלגה אפשרו מינוי רבנים מאנשי אגודת ישראל בקהילות שונות, אך גם עוררו מחלוקות פוליטיות פנימיות בקהילות.

במסגרת הסכם עם הסוכנות משנת 1933, קיבלה אגודת ישראל 6% מכלל רישיונות העלייה שהקציבה הממשלה הבריטית, וזה בהסתמך על אחוזי עולי האגודה ממערב אירופה. בעקבות מלחמת העולם השנייה דרשה אגודת ישראל להגדיל את מספר הרישיונות בהתחשב שאחוז חברי האגודה במזרח אירופה גדול הרבה יותר, אך דרישתה לא נענתה.

תנועה אגודת ישראל באירופה הוכתה קשות בתקופת השואה. מכלל יהודי פולין, האוכלוסייה האגודאית הייתה פגיעה יותר בשל המראה החיצוני הבולט (פאות וזקן), אי ידיעת שפת המדינה, ובהיבדלותם מהאוכלוסייה הכללית. רוב חבריה נותרו בארצות הכבושות בידי הנאצים, ורבים מאנשיה ותומכיה נרצחו, ומוסדותיה נחרבו. הרב יצחק מאיר לוין העריך שאגודת ישראל העולמית איבדה עד לאמצע 1944 כ־80% מכלל חבריה, כמיליון חברים. "רק במוסדות התורה והחינוך בפולין מהישיבות ועד 'בית יעקב' היו לנו מאה וחמישים אלף חניכים ובני-נוער. אם נגולל את כל החורבן, מה שהיה לנו ומה שחסרנו, ניטל כח הדיבור והמחשבה". רוב חברי מועצת גדולי התורה נותרו באירופה, מקצתם הצליחו להימלט תוך כדי המלחמה, והאחרים נספו.

העדה החרדית ואגודת ישראל שללו את ארגוני המחתרות ( ההגנה, אצ"ל ו לח"י) ולא הבחינו בין הארגונים השונים. פעולתן התפרשה כהפרת שלוש השבועות ומרידה באומות העולם, ונחשבו כ'פרי באושים' של הציונות בכללה (שאף היא נשללה על אותו בסיס עצמו). למרות זאת, לא מעטים מבניהם של החרדים התגייסו לאצ"ל וללח"י.

אגודת ישראל נוסדה כאמור, כמשקל נגד לתנועת הציונות אם כי לפחות חלק ממייסדיה תמכו במטרות הלאומיות של הציונות והתנגדו לאופיה החילוני. רבני האגודה התקיפו והתנגדו לתנועה הציונית ולתנועת המזרחי. בנוגע לסוגיית הקמת המדינה, בשנותיה הראשונות אגודת ישראל לא הביעה דעה רשמית.

הרב יעקב רוזנהיים נימק זאת במכתבו ל משה בלוי: "למרות שגם אגודת ישראל... מתנגדת בהחלט להפיכת ארץ ישראל חבר עמים יהודי, כלומר ציוני, רואים את הדבר כלא חכם ולא לעניין למחות באופן רשמי בפני הממשלות היות שממילא אין סיכוי להגשמה. אם אגודת ישראל הייתה יוצאת בהתקפה חזיתית נגד תוכניות הבית הלאומי היהודי יהיה לציונים - ברגע שחלום הבית הלאומי יתנפץ להם - את התירוץ המאוד נח להם לטעון שאותו כשלון של 'העם היהודי' באשמת 'קנוניית' האורתודוקסיות האגודתית...". הרב יוסף צבי דושינסקי שהוזמן לדבר בפני ועדת פיל מטעם אגודת ישראל התנגד להגבלת עליית יהודים ורכישת קרקעות בכל חלקי ארץ ישראל אך אמר שאיננו מורשים לכבוש את הארץ בחוזקה מידי הערבים ואמנם אם יושבי הארץ יקיימו את התורה נקווה שהערבים יטו את לבם אלינו לטובה. במברק ללורד פיל כתב שאגודת ישראל רואה במדינה חילונית סכנה לשמירת מצוות ושהוא מתפלל שלא יתגשם פתרון כזה.

ב כנסייה הגדולה בשנת תרצ"ז, בעקבות ועדת פיל, הועלתה שאלת היחס להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. דעות הרבנים היו חלוקות בנידון. בין חברי מועצת גדולי התורה, הרב אלחנן וסרמן, הרב יוסף צבי דושינסקי, הרב אהרן קוטלר, הרב מרדכי רוטנברג מ אנטוורפן ועוד מרבני צ'כיה והונגריה, התנגדו להקמת המדינה, בעיקר מחשש שההנהגה הציונית החילונית תנהל את המדינה שלא ברוח היהדות ואף תרדוף את החרדים. לעומתם תמכו בהקמת מדינה אדמו"רי פולין (רבי אברהם מרדכי מגור, רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר מ אלכסנדר, רבי דוד בורנשטיין מ סוכטשוב, רבי אברהם יעקב פרידמן מ סדיגורה, רבי מרדכי שלום יוסף מסדיגורה, רבי משה מבויאן) וכן רבי ישראל מצ'ורטקוב, הרב זלמן סורוצקין, נשיא המועצה הרב אהרן לוין, ועוד. גם נשיא הכנסייה, הרב יהודה לייב צירלסון, נאם בתוקף בעד הקמת המדינה, בנימוק שעלינו לתת לקדוש ברוך הוא לנהל את הדברים ו הצהרת בלפור היא מעשה ההשגחה. בנוגע לשלטון החילוני, אמר שאם יתאחדו כל החרדים יוכלו לקחת את השלטון. בנוסף, רבנים רבים הביעו מחאה על חלוקת ארץ ישראל, ששייכת כולה ליהודים. היו שהתנגדו לתוכנית החלוקה באמרם שהסכמה לה מהווה ויתור על חלקים מארץ ישראל, בניגוד לתורה. כנגדם פסק הרב חיים עוזר גרודזנסקי שהבעלות על ארץ ישראל אינה נפגמת בשל חתימה על חוזה בינלאומי. נושא נוסף שעלה היה פועלי ארץ ישראל. רבנים רבים דיברו בדבר החיוב לחזק את הפועלים החרדים בארץ ישראל, בפרט בהתקרב שנת שמיטה.

בהחלטה נאמר כי ארץ ישראל שייכת לעם ישראל מאת ה'. בגלל העוונות עם ישראל גלה מארצו והוא ייגאל על ידי המשיח. 2. קיום מדינה יהודית בארץ ישראל אפשרית, אך בתנאי שהיא תתנהל על פי ההלכה, וחוקת התורה היא חוקתה. מדינה שאינה מתנהלת על פי התורה איננה מדינה יהודית. 3. ארץ ישראל ניתנה לעם ישראל על ידי הקדוש ברוך הוא, ואין שום סמכות לוותר על חלק מאדמת הקודש. כל דיון ומשא ומתן לגבי המדינה ללא נציגי החרדים אינו תקף. 4. "מועצת גדולי התורה פונה לכל בני ישראל בקריאה עזה חוצבת להבות אש לעזור בשעה חמורה ואחראית כזו לאגודת ישראל בעבודת בנין ארץ הקודש בהגנת טהרת ו קדושת ארץ ישראל לחזק בה את היישוב היהודי ולהטביע חותם שמירת התורה וקדושת הארץ על כל החיים בארץ הקודש".

סיבות ההתנגדות למדינה כפי שנכתבו במכתבו של רבי יעקב רוזנהיים הן: 1. הקמת המדינה על ידי הציונים לא תהיה תורנית ואף לא באופן מינימלי. 2. האיסור לכבוש את הארץ בכוח. 3. מאבק של חצי מיליון יהודים נגד ערביי הסביבה הוא פשע נגד היהודים הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית.

גם בשנת תש"ה, לאחר שרעיון הקמת המדינה כבר היה יותר באופק, לא התנגדה אגודת ישראל באופן רשמי להקמתה, וכפי שנימק הרב דושינסקי במכתב התשובה לרבי יעקב רוזנהיים שמלבד זאת שההערכה היא שהציונים לא יצליחו להשיג הסכמה להקמת מדינה, כמו כן התנגדות להקמת מדינה מצד שומרי התורה תגרום לחילול ה' כאילו דווקא האדוקים אינם חפצים בארצם, וכמו כן, הם לא יבינו את ההתנגדות לנוכח הדרישה של אגודת ישראל לתת אשרת עלייה לכל החפצים מה שהתפרש אצלם כתמיכה במדינה.

ב- 1912 החלה הפעילות הרשמית של אגודת ישראל בארץ ישראל, אף על פי שבפועל רק ב- 1918 החל לפעול, וחבריו היו בעיקר אנשי היישוב הישן. ב- 1917 פורסמה הצהרת בלפור שחייבה את אגודת ישראל להתייחס לנושא ארץ ישראל. יחס שאמור לשקף את מערכת היחסים העתידית עם התנועה הציונית. אגודת ישראל בירושלים קמה על רקע הפולמוס סביב הקמת הרבנות הראשית ומינויו של הרב קוק לרבה האשכנזי של ירושלים, והתרכזו בה גורמים קיצוניים יחסית מקרב אנשי היישוב הישן. מנהיגה החל משנת 1924 היה משה בלוי. אגודת ישראל בירושלים לחמה כנגד הרב קוק והרבנות הראשית, דגלה בהתבדלות והתנגדה לשיתוף פעולה עם מוסדות ציוניים וחילונים.

רציחתו של יעקב ישראל דה האן ב- 1924 הייתה אחת נקודות השיא במתיחות בין אגודת ישראל לבין התנועה הציונית. דה האן היה דובר הסניף הארץ ישראלי של התנועה. פעולותיו המדיניות הציגו את היישוב הישן ואת אגודת ישראל, שעדיין הייתה חלק מתוכו, כ בוגדים, הן בעיני הציונים ביישוב והן בעיני התפוצה היהודית. מנהיגי אגודת ישראל התנגדו לרצח דה-האן, ואילו הציונים הצדיקו שהמטרה הייתה טובה מכיוון שהוא פעל נגדם, ברצח ההוא הבהירו הציונים מאוד ברור את שיטתם הקומוניסטית, לפיה מי שמתנגד אליהם ירצח.

מאורעות תרפ"ט, שפגעו בעיקר ב יישוב הישן, זעזעו את ראשי אגודת ישראל, שהבינו את הצורך באיחוד כוחות עם היישוב החדש אל מול האיום הערבי.

ב- 1933 הוקם בארץ ישראל ארגון פועלי אגודת ישראל שבראשו עמד בנימין מינץ. מטרתו הייתה לתת מענה לפועלים ה חרדים שעד אז נזדקקו לשירותיהם של ארגוני הפועלים ה חילוניים, בתוספת אידאולוגיה ייחודית. הארגון ושיתוף פעולה עם הציונות.

בין השנים 1935 - 1939 שיתפה אגודת ישראל פעולה עם התנועה הציונית והתנגדה לה לסירוגין במספר אירועים:

הסירוב להקמת מועצה מחוקקת על ידי ממשלת המנדט, מועצה שהייתה אמורה להיות משותפת ליהודים ולערבים שהיו תושבי ארץ ישראל.

בבחירות לעיריית ירושלים, ב-1927 וב-1934 (תרצ"ה), אגודת ישראל רצה יחד עם הוועד הלאומי (כשכנגדן התמודדו מפלגות המזרחי והרוויזיוניסטים), בהסכמת רבה של העדה החרדית (ב-1927 הרב זוננפלד וב-1934 הרב דושינסקי). בבחירות 1934, זכתה אגודת ישראל ב-2 מקומות מתוך 6 מקומות של נציגי היהודים, ונציגיה היו שמואל ענדא ויוסף חכמי.

ועדת פיל, בה הופיעה אגודת ישראל בפני הוועדה ודרשה הכרה כגוף נפרד מהתנועה הציונית, אך בכל זאת הציגה חזית אחידה עם הציונות בחלק מהנושאים.

בפולמוס החלוקה שהתעורר בעקבות מסקנות ועדת פיל, בעיקר חלוקת הארץ לשתי מדינות, נעמדה שוב אגודת ישראל אל מול הציונות. עיקר התנגדותה היה על הפרדת ירושלים מן המדינה היהודית אך גם רעיון המדינה היהודית לא זכה לתמימות דעים בקרב חבריה.

בועידת השולחן העגול נציגי אגודת ישראל הופיעו במשלחת משותפת עם נציגי הציונות והציגו עמדה אחידה של היישוב העברי. דבר אשר גרם לנטישתם של הפלגים הקנאים, בהם נטורי קרתא, מתוך אגודת ישראל.

הספר הלבן שפורסם בעקבות כישלונן של שיחות השולחן העגול ובין היתר סתר את הצהרת בלפור וכיוון לצמצום ה הגירה היהודית לארץ ישראל עורר שוב את אגודת ישראל לחבור אל הציונות ולצאת כנגד החלטות הספר הלבן.

בשנת 1941 ערכה התנועה בארץ ועידה ארצית ראשונה ב פתח תקווה, בהשתתפות כל הקבוצות הפנימיות וארגוני הבת. בוועידה זו גבר כוחם של מחנה יוצאי גרמניה ופולין על הקבוצה הירושלמית, דבר שהוביל להתמתנות מדיניותה של אגודת ישראל בארץ. בוועידה השתתפו כ-800 צירים, מתוכם כ-100 נשים מארגוני בנות אגודת ישראל ו פועלי אגודת ישראל.

בשלהי 1942 יזם ה האדמו"ר מגור, בשיתוף עם כנסת ישראל ו הרבנות הראשית, אירוע צום ו תפילה ב בית הכנסת החורבה, על רקע הידיעות שהתפרסמו על השואה. הרב יוסף צבי דושינסקי, שהיה ראש העדה החרדית ואחד ממנהיגי אגודת ישראל, התנגד להשתתפות באירוע בשל תפיסת ההתבדלות והתנגדות לשיתוף פעולה עם גופים חילוניים. הוא הכריז על עצרת צום ותפילה נפרדת. ההתנגדות הובילה למשבר בין הפלגים של אגודת ישראל בארץ, שכלל אף אירוע אלים). כעבור מספר שנים התפצלו אגודת ישראל והעדה החרדית הירושלמית.

פרשת ילדי טהראן, ב- 1943, סימלה את נקודת השפל במעמדה של אגודת ישראל, שכן הנושא יושב בין עליית הנוער ל תנועת המזרחי מבלי שאגודת ישראל תוכנס להסכם הפשרה. במהלך פרשה זו סירבה אגודת ישראל לקבל תקציבים מעליית הנוער להחזקת הילדים (תקציבים שניתנו לכל המוסדות שקיבלו לרשותם ילדים), מחשש שתקצוב יוביל לדרישות כלפי מוסדות אגודת ישראל.

ביוני 1944 נערכה ועידה ארצית נוספת של התנועה בפתח תקווה, שבה עלו הבדלי הגישות בין פועלי אגודת ישראל לבין הקבוצה הירושלמית, על רקע דרישת האחרונים לחייב פרישה מ כנסת ישראל.

בשנת תש"ה נערכו בחירות בעדה החרדית, שבהן ניצחו אנשי נטורי קרתא. בעקבות כך נפרדו באופן סופי דרכיהן של אגודת ישראל והעדה החרדית.

לאחר השואה באירופה וההחלטה על הקמת מדינת ישראל נקטה אגודת ישראל גישה חיובית יותר כלפי המדינה בתקווה שזו תלך בדרך התורה ובשאיפה להשפיע על אופייה. עם פרוץ מלחמת העצמאות אף קרא מרכז אגודת ישראל בירושלים לכלל הגברים החרדים הצעירים בעיר להתגייס למלחמה במסגרת המפקד הכללי ב יישוב עליו הוחלט אז, לאחר שהוסדרה הקמת חטיבות חרדיות והובטחה עמידה על דרישות הדת במחנות ה צבא. מנהיגי אגודת ישראל קיבלו מכתב מ דוד בן-גוריון (המכונה " מכתב הסטטוס קוו"), שבו נקבעו קווי היסוד של ה" סטטוס קוו" הדתי במדינת ישראל ונוצרו תקוות גדולות לקראת המדינה החדשה שבדרך.

לאור תקוות אלו ב בחירות ל אספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה, ב- 1949 התמודדה אגודת ישראל במסגרת החזית הדתית המאוחדת עם המזרחי, הפועל המזרחי ו פועלי אגודת ישראל. כאשר לראשונה תמך אף האדמו"ר מבעלז הרב אהרן רוקח בתנועה. בנוסף, שר מטעמה של אגודת ישראל, יצחק מאיר לוין, כיהן בממשלה הראשונה. אך לאחר המשברים הראשונים בענייני חינוך העולים, חזרה אגודת ישראל לעמדה היותר מסויגת שלה כלפי המדינה. ב בחירות לכנסת השנייה התמודדה המפלגה בנפרד, כאשר במערכת הבחירות התעמתו תומכי המפלגה עם תומכי מפלגת פועלי אגודת ישראל שהתמודדה עצמאית. לאחר הבחירות הצטרפה ל ממשלת ישראל השלישית, עם כהונתו של הרב לוין כשר הסעד. ב- 23 בספטמבר 1952, עזבה את הקואליציה ביחד עם פועלי אגודת ישראל, על רקע נושא גיוס נשים לצה"ל, ומאז ועד המהפך ב- 1977 לא הצטרפה לקואליציה. בבחירות לכנסות ה שלישית, ה רביעית, וה שמינית התמודדה במסגרת חזית דתית תורתית ביחד עם פועלי אגודת ישראל.

לאחר המהפך הפוליטי ב־1977 הצטרפה המפלגה לקואליציה בראשותו של מנחם בגין. בהסכם הקואליציוני שנערך בין המפלגות הובטחו למפלגה הבטחות בנושאים דתיים והובטחו לה תקציבים למוסדותיה, כולל תנועת 'תורה ויהדות לעם'.

חברי הכנסת של אגודת ישראל מייצגים מגזרים שונים בחברה החרדית. באופן מסורתי, המקום הראשון ניתן לנציג חסידות גור שנחשבת החסידות הגדולה ביותר בישראל. בשנת 1951 נערכה ועידה ארצית בהשתתפות 4 פלגים, שבה הוחלט להימנע מבחירות לנציגי הרשימה, ובמקומה לחלק ' מנדטים' לפי מפתח מוסכם, כאשר 'רשימת המרכז' שייצגה את חסידי גור קיבלה כמעט פי שניים מרשימת 'עולי הונגריה ורומניה' (שבה בלטה חסידות ויז'ניץ) ומרשימת 'הנוער הדתי'. לקראת הכנסייה הגדולה הרביעית שנערכה ב־ 1954 נרשמו כ־15 רשימות פנימיות לבחירות הפנימיות ל־200 הצירים שיוחדו לאנשי הארץ ומספר דומה לאנשי חו"ל, אך לבסוף הושג הסכם וחלוקת הצירים נערכה ללא בחירות.

1. נציגי גור כללו את יצחק מאיר לוין (הכנסות 1-7), יהודה מאיר אברמוביץ' (הכנסות 7-9), אברהם יוסף שפירא (הכנסות 10, 11, 13), משה זאב פלדמן (הכנסת ה-12), אברהם יוסף לייזרזון (שלהי הכנסת ה-14, באופן יוצא דופן לא היה במקום הראשון), יעקב ליצמן (הכנסות 15-23).

2. מקום שני ניתן לנציג הירושלמים: מנחם פרוש (כנסות 4-7, 9-13) ומאיר פרוש (כנסות 14-23), בכנסת ה-14 הועמד באופן יוצא דופן במקום הראשון ברשימה.

3. מקום שלישי ניתן לנציג הליטאים: שלמה לורנץ (כנסות 2-10).

4. מקום רביעי ניתן לחסידות ויז'ניץ הנחשבת לחסידות השנייה בגודלה ונציגיהם שלמה יעקב גרוס (הכנסות 3-9), שמואל הלפרט (כנסות 10, 12-17), מנחם אליעזר מוזס (כנסות 18-19) ויעקב טסלר (כנסות 20-23).

5. המקום החמישי ניתן לנציג הספרדים, אשר נכנס לכנסת רק פעמיים - בכנסת ה-7 במסגרת הסכם רוטציה, אז נכנס יעקב מזרחי, ובכנסת ה-12 אז זכתה המפלגה ב-5 מנדטים, ונציג הספרדים אליעזר מזרחי נכנס לכנסת. לרוב, נציג הספרדים אינו נכנס לכנסת, ובעיקר מאז התמודדותה של המפלגה במשותף עם דגל התורה ברשימת יהדות התורה.

בשנת 1992 התאחדה מבחינה טכנית מפלגת דגל התורה של הרב שך עם אגודת ישראל, לסיעה אחת בכנסת תחת השם יהדות התורה ומאז המפלגות מתמודדות יחד ברציפות (נכון ל-2022) בבחירות לכנסת.

לוגו הכשרות

באופן רשמי מורכבת מפלגת אגודת ישראל מארבע סיעות המיוצגות במליאת המזכירות: "הסיעה המרכזית" המייצגת את חסידות גור (בעבר: את יוצאי פולין), "הסיעה המאוחדת" המייצגת את חסידות ויז'ניץ (בעבר: את יוצאי הונגריה ורומניה), סיעת " שלומי אמונים" המייצגת קבוצה של חסידויות קטנות ולא מיוצגות וכן בלתי מזוהים רבים (בעבר את תושבי ירושלים), וסיעת צא"י (צעירי אגודת ישראל) שייצגה בעבר את הציבור הליטאי ה בני ברקי. עם פרישת מפלגת דגל התורה ב-1989 ממסגרת "אגודת ישראל" עזבו עמה רובם הגדול של אנשי צא"י את המפלגה.

בשנת תשל"ו-1976 נערכו הבחירות היחידות לוועידה הארצית של המפלגה, כשרוב המצביעים מגיעים ממחוזות הבחירה של בני ברק, ירושלים ותל אביב. מאז ועד היום תוצאות בחירות אלה מכתיבות את יחסי הכוחות הפנימיים בתוך המפלגה, כאשר הסיעה המרכזית של חסידי גור מחזיקה במספר המקומות הרב ביותר:

ישיבת מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. ה'תשע"ג

חסידות בעלז סבלה במשך השנים מחוסר הזדהות פוליטי בין הסיעות השונות, דבר שגרם לה לחוסר ייצוג שוויוני בהתאם לגודלה עד היום. ב-1989 פרשה בעלז מאגודת ישראל ותמכה ב"דגל התורה", והאדמו"ר מבעלז אף כיהן במועצת גדולי התורה של דגל התורה, אך לאחר ריצתן המשותפת של המפלגות שבה בעלז לשורות אגודת ישראל, והיא מיוצגת ב הסכמי רוטציה שונים בינה ובין הסיעות האחרות.

המפלגה פועלת למען מצביעיה בתחומי ה חינוך, הדיור, שירותי-הרווחה, אי-שירות צבאי מטעמי דת, ופועלת לשמירת הצביון היהודי-דתי של מדינת ישראל. עמדתה בעניינים המדיניים ואחרים היא הלכתית ובניגוד למפלגות הלא חרדיות אינה נגזרת ממחויבות קודמת לעמדות יוניות או ניציות. מתוך גישה זו היא מחויבת ל שולחן ערוך בלבד, מסיבה זו התנגדה ל הסכמי אוסלו ולתוכנית ההינתקות מחמת פיקוח נפש. באופן מסורתי אגודת ישראל מתרחקת ממפלגות השמאל המזוהות אצלה עם חילוניות אידאולוגית.

באופן מסורתי נמנעה אגודת ישראל מסיבות אידאולוגיות מלשבת ליד שולחן הממשלה, והיא נהגה לקחת תפקידי סגן שר בלבד. ב-2015, בעקבות עתירה שהגישה סיעת יש עתיד, קבע בג"ץ כי ליצמן לא יוכל להמשיך לכהן כסגן שר במעמד שר, ובעקבות כך הוא מונה לשר. ב-2017 התפטר מתפקיד זה עקב חילולי שבת, ובעקבות כך אישרה הכנסת תיקון בחוק המאפשר לו לכהן כסגן שר גם כשאין שר פעיל מעליו. ב-2019 מונה שוב לשר הבריאות, בממשלת מעבר, בעקבות התפטרות ראש הממשלה מתפקידו; ולאחר הבחירות לכנסת ה-23 מונה ל שר הבינוי והשיכון. המינוי ספג ביקורת של הרב אברהם וינברג מסלונים.

בעקבות עתירה ל בג"ץ התחייבה המפלגה, בינואר 2019, למחוק מתקנונה את הקביעה שרק גברים יוכלו להצטרף אליה. עם זאת, הבהירו אנשיה שגם בעתיד לא יוכלו נשים להצטרף משום שהחברים במפלגה מחויבים לעמדות מועצת גדולי התורה, המתנגדת לכך.

יושבי ראש התנועה מקום המדינה היו: הרב יצחק מאיר לוין, רבי פינחס מנחם אלתר והרב משה זאב פלדמן.

כיום יו"ר אגודת ישראל בישראל הוא הרב יוסף קופרברג. מזכ"ל המפלגה הוא חנוך זייברט.

בבחירות ל אספה המכוננת התמודדה אגודת ישראל כחלק מ החזית הדתית המאוחדת וזכתה לשני נציגים (ולאחר פרישת אחד מהחברים ברשימה קיבלה נציג נוסף) בכנסת הראשונה. בכנסת השלישית, הרביעית והשמינית רצה יחד עם פא"י תחת השם " חזית דתית תורתית".

להלן תוצאות הבחירות, שבהן התמודדה אגודת ישראל לבדה.

החל מהבחירות לכנסת השלוש עשרה רצה אגודת ישראל כחלק מרשימת יהדות התורה, יחד עם מפלגת דגל התורה.

ח"כים במפלגה בכנסות שבהן פעלה

מועצת המדינה הזמנית (1948)

2 נציגים: מאיר דוד לוינשטיין, יצחק מאיר לוין

הכנסת ה-1 (1949) במסגרת החזית הדתית המאוחדת

הכנסת השלישית (1955) במסגרת חזית דתית תורתית

ב- 3 בנובמבר 1955 שינתה הסיעה את שמה ל"אגודת ישראל-פועלי אגודת ישראל".

הכנסת הרביעית (1959) במסגרת חזית דתית תורתית

הכנסת השביעית (1969)

ב-7 באוגוסט 1971 נפטר יצחק מאיר לוין. החליף אותו יהודה מאיר אברמוביץ.

ב-27 בנובמבר 1972 פרש מהכנסת שלמה יעקב גרוס. החליף אותו יעקב מזרחי.

הכנסת השמינית (1973) במסגרת חזית דתית תורתית

הכנסת ה-12 (1988)

5 מנדטים:

אליעזר מזרחי פרש מהסיעה ב- 25 בדצמבר 1990 והקים את סיעת היחיד " גאולת ישראל".

הכנסת ה-13 (1992) במסגרת יהדות התורה

3 מנדטים (מתוך 4 ל רשימה כולה): שמואל הלפרט, מנחם פרוש, אברהם יוסף שפירא

פועלי אגודת ישראל: אברהם ורדיגר

הכנסת ה-14 (1996) במסגרת יהדות התורה

הכנסת ה-15 (1999) במסגרת יהדות התורה

רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי דגל התורה, ראו כאן.

הכנסת ה-16 (2003) במסגרת יהדות התורה

הכנסת ה-17 (2006) במסגרת יהדות התורה

רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי דגל התורה, ראו כאן.

הכנסת ה-18 (2009) במסגרת יהדות התורה

מועמד בולט ברשימה שלא נכנס לכנסת: יעקב גוטרמן. (רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי דגל התורה, ראו כאן).

הכנסת ה-19 (2013) במסגרת יהדות התורה

‏ רשימת מועמדי "אגודת ישראל" לכנסת ה-19, באתר ועדת הבחירות המרכזית

הכנסת ה-20 (2015) במסגרת יהדות התורה

הכנסת ה-21 (2019) במסגרת יהדות התורה

הכנסת ה-22 (2019) במסגרת יהדות התורה

הכנסת ה-23 (2020) במסגרת יהדות התורה

הכנסת ה-24 (2021) במסגרת יהדות התורה

ב-6 באפריל 2021, הפסיקו את חברותם בכנסת יעקב ליצמן ואורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי", במקומם נכנסו יעקב טסלר ואליהו ברוכי.

ב-13 ביוני 2021, חזרו לכנסת יעקב ליצמן ואורי מקלב עם הפסקת כהונתם בממשלה, במקומם של יעקב טסלר ואליהו ברוכי.

ב-3 ביוני 2022 התפטר מהכנסת יעקב ליצמן, במקומו נכנס יעקב טסלר.

הכנסת ה-25 (2022) במסגרת יהדות התורה

גרשון בקון, מסורת ופוליטיקה: אגודת ישראל בפולין 1939-1916, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2006

יוסף פונד, פירוד או השתתפות: אגודת ישראל מול הציונות ומדינת ישראל, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1999

יוסף פונד, תנועה בחרבות: מנהיגות אגודת ישראל לנוכח השואה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשס"ח

יוסף פונד, מתווי דרכים, עיתונות אגודת ישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, 2010.

יעקב רוזנהיים, זכרונות, תל אביב: הוצאת שערים, תשט"ז

חיים שלם, עת לעשות להצלת ישראל: אגודת ישראל בארץ ישראל לנוכח השואה 1945-1942, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ז-2007

בנימין בראון, מדריך לחברה החרדית, עם עובד והמכון הישראלי לדמוקרטיה, תשע"ז.

המבשר, 100 שנה לאגודת ישראל, סקירה ומסמכים. גיליון "קהילות" מס' 160, י"א בסיוון תשע"ב.

יוסף פונד, דגל לקטנים: עיתונות הילדים של אגודת ישראל, ירושלים, כרמל, 2021

יוסף פונד, אגודת ישראל: אגודת מאמרים הנוגעים בה, ירושלים, ראובן מס, תשפ"ב

אגודת ישראל, באתר רשם המפלגות

סיעת אגודת ישראל בכנסת העשירית, באתר הכנסת

רשימת מאמרים על אגודת ישראל באתר רמב"י

אוסף אגודת ישראל (V 1785), באתר הספרייה הלאומית

"אגודת ישראל", בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים

משה אונגרפלד, שיחה עם נשיא המרכז העולמי של "אגודת ישראל" ה' פנחס כהן, הצפירה, 12 בדצמבר 1926

יהודה מאיר אברמוביץ, עם התורה - אגודת ישראל, מעריב, 29 ביולי 1951 - מצע המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השנייה

יוסף פונד, ‏ההיבט הציוני בעתונות אגודת ישראל, 9, אביב 1991, עמ' 89-81

יוסף פונד, ‏תל-אביב בעיתונות אגודת ישראל, 39, סתיו 2002, עמ' 91-82

יוסף פונד, ‏סימבוליות ציונית בסמלי אגודת ישראל, כ"ג, 2001, עמ' 47-35

אסף קניאל, פוליטיקה אורתודוקסית: המזרחי מול אגודת ישראל בפולין, 1939-1916, 8, 2005, עמ' 30-71

יוסף פונד, המודיע הצעיר: מצע לצמיחת ספרות ילדים חרדית, ביקורת ופרשנות, 46, תש"ף, עמ' 206-171

# data[].attributes.attachment_link.title
אגודת ישראל - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מדינה ישראל מנהיגים מזכיר כללי חנוך זייברט תקופת הפעילות 29 במרץ 1912 - הווה (111 שנים) אפיון מפלגה חרדית כנסות כל הכנסות ממשלות זמנית, 1- 3, 9 [א] , 18- 22 [ב] , 23, 24, 27, 28 [ב] , 29, 30, 32, 34, 35, 37 אותיות ג שיא כוחה 5

# data[].attributes.body
יום פטירתו