# data[].attributes.location_name
Карфаген, Тунис

# data[].attributes.headline
Карфаген, Тунис

# data[].attributes.subject
Карфаген, Тунис

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Карфаген був найбільшим мегаполісом античності зі своїм флотом, армією та економікою. Зараз люди можуть глянути на його руїни і побачити лише відлуння пишноти цього місця. Однак завдяки вченим та археологам є можливість дізнатися цікаві факти з історії заснування Карфагену та побуту його мешканців.

1. Стіни, що оточували Карфаген, відрізнялися особливою фортецею, тому мало які знаряддя могли їх пробити. За оцінками фахівців, кожна стіна височіла не менше ніж на 17 метрів, не включаючи висоту веж із зубцями, а ширина становила близько 10 метрів.

Функціонал міських стін не закінчувався на захисті: укріплення приховували у собі двоповерхову конструкцію, де розташовувалися стійла, які містили щонайменше 4000 коней і сотні слонів. Військові казарми та сховища також знаходилися всередині стін та вміщали близько 20 000 воїнів.

Такий продуманий підхід до будівництва був невипадковим, оскільки при нападі ворогів воїни могли швидко відреагувати, і біля стін за лічені хвилини розгорталася оборонна операція.

2. Хоча Карфаген мав можливість створити свою власну армію, міська влада воліла брати на службу найманців. Армія складалася виключно з африканських, іспанських та галйських племен, які неодноразово демонстрували свій професіоналізм.

Незважаючи на те, що така армія була досить сильною, вона мала один великий мінус - воїни не боролися за безпеку і спокій Карфагена. Мета воїнів полягала виключно у фінансовій вигоді, не відчуваючи патріотичних почуттів. Влада намагалася змінити ситуацію, обіцяючи найманцям безкоштовну землю та громадянство у разі успіху, але великих змін це не спричинило.

3. У всій карфагенській армії було лише кілька підрозділів, що складалися з громадян міста. Підрозділи, що складалися лише з громадян, називалися Священним загоном. Священний загін вважався елітним і потрапити до нього могли лише навчені аристократи. Про пишність і силу Священного загону знала кожна дитина в Карфагені. Представники цього загону були загальними героями, які завжди виходили на захист міста. І це були не просто легенди місцевих мешканців.

У стародавніх рукописах історично зафіксовано свідчення тих, хто воював проти армії Карфагена. Вони зазначають, що всі противники, які стикалися зі Священним загоном, були вражені стійкістю його солдатів. Наприклад, у битві при Білому Тунісі, коли програш був уже незаперечний, і всі війська Карфагена відступили, воїни Священного загону залишилися на полі битви і боролися до кінця.

4. Карфаген мав як військовий, а й торговий порт. Кожен з них був складною та масштабною спорудою. Порти були головними визначними пам'ятками міста, а також основним місцем роботи мешканців.

Військовий порт був коло зі сторожовою вежею в центрі. По колу розташовувалися сухі доки від тридцяти до п'ятдесяти метрів завдовжки. Загалом у військовому порту було 150 доків, у яких було двісті кораблів.

Торговий порт був прямокутним та з'єднувався з військовим за допомогою невеликого каналу. Так як торговий порт був більшим, його місткість була на сотню кораблів більша. Також у ньому було місце для безлічі товарних сховищ, де ділки минулого могли залишити свої товари на тривале зберігання, заплативши за це певну суму.

5. Карфаген славився своїми витонченими та пишними садами. Більшість із них знаходилася разом із виноградниками у захищеній потужними стінами зоні під назвою Мегара.

Крім того, у Карфагені були поширені плантації, на яких висаджували такі культури, як:

Культури, які були не придатні для зростання в Карфагені, завозилися іноземними кораблями з інших країн. Так, у Карфагені з'явилися картопля, кедровий горіх, олива.

6. Однією з головних переваг Карфагену було його розвинене на той час водопостачання. По всьому місту знаходилися колодязі, а питна вода зберігалася у спеціальних резервуарах під житловими будинками чи дворами. Завдяки спеціальному покриттю з попелу вода у таких резервуарах залишалася чистою. Доступ до проточної води був у знаті, а й у звичайних жителів.

Басейни та купальні не були рідкістю в Карфагені. Їх використовували повсюдно, а вода змінювалася постійно. Каналізації представляли собою відстійники, що знаходилися під міськими вулицями. Щоб стічна вода не випромінювала запаху, її відразу відводили за місто за допомогою каналів.
Форвард Посуда для кафе, баров, отелей, купить посуда для ресторана в Киеве доставка в Днепр, Львов, Одессу, Харьков и другие города!

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти та перекази про легендарний Карфаген - вКарпати

# data[].attributes.attachment_link.description
Карфаген був найбільшим мегаполісом античності зі своїм флотом, армією та економікою. Зараз люди можуть глянути на його руїни і побачити лише відлуння пишноти цього місця. Однак завдяки вченим та археологам є можливість дізнатися цікаві факти з історії заснування Карфагену та побуту його мешканців. 1. Стіни, що оточували Карфаген, відрізнялися особливою фортецею, тому мало які знаряддя [...]

# data[].attributes.location_name
Персеполь, Иран

# data[].attributes.headline
Персеполь, Иран

# data[].attributes.subject
Персеполь, Иран

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На честь завоювання великої кількості країн, Дарій наказав звести велике місто Персеполь, яке в майбутньому планував зробити центром всього світу. Відбувалося це в середині I тисячоліття до нашої ери, біля гори Рахмат. Шістдесят років рабської праці звели це величне місто.

Будинки, побудовані в цьому античному місті, стоять на величезній монолітній платформі. Для вашого уявлення: 300 метрів в ширину, і 455 в довжину, покриває ця платформа 125.000 метрів квадратних площі Персеполя

Перед входом нас чекають великі, двосторонні сходи, яка мають 110 сходинок. Ліва сторона сходів призначалася виключно для персів, а права для представників інших народів. Піднявшись ми відкриваємо перед собою вхід, який охороняється крилатими биками "поставлених" Ксерксом I з двох сторін. Ці ворота мають висоту 25 метрів, так само вони розписані клинописом.

Враховуючи той факт, що перси дуже трепетно ​​ставилися до астрології і до часу, будівлі в місті побудовані уздовж рівних ліній, що з точністю дозволяє визначити час

Оскільки це місто мало стати центром усього світу, Дарій не шкодував на нього ніяких коштів. Палаци Персеполя були прикрашені найвишуканішими коштовностями

В одному з палаців (Ападана) була знайдена таємна кімната, в якій виявлено дерев'яний саркофаг. У ньому довгий час зберігалися золоті і срібні дощечки з клинописом і монети. На території всього міста було виявлено безліч дощечок з клинописом, і вони, безумовно, є дуже цінним матеріалом для дослідників.

Персеполь був світським місцем. У цьому місті часто бували представники еліти інших народів. Останній монарх імперії Ахеменідів, Дарій III, був розгромлений у битві при Гавгамелах армією Олександра Македонського в 330 році до н.е. Дарій зміг втекти з поля бою, після чого за цей ганебний вчинок йому довелося поплатитися життям. Олександр, якого перси, до речі, називали "проклятим". Дозволили своїм воїнам безчинствувати і грабувати місто.

Після чого місто було спалене і не відновлювався. Таким чином, з лиця землі зник великий свідок перської величчі і могутності - Місто Персеполь.

Фотографії:

# data[].attributes.attachment_link.title
Стародавнє місто Персеполь - свідок перської могутності - Видатні місця світу

# data[].attributes.attachment_link.description
На честь завоювання великої кількості країн, Дарій наказав звести велике місто Персеполь, яке в майбутньому планував зробити центром всього світу. Відбувалося це в середині I тисячоліття до нашої ери, біля гори Рахмат. Шістдесят років рабської праці звели це величне місто. Будинки, побудовані в цьому античному місті, стоять на величезній монолітній платформі.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Тільки цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вавилон - стародавнє місто Месопотамії, що вважалось колись своєрідним "мегаполісом". Так, в стародавньому світі в ньому налічувалося близько 150 тис. жителів.

Вавилон по праву вважався культурною "столицею" стародавнього світу.

ТОП цікавих фактів про Вавилон

1. Чи відомо вам, що Вавилон "падав" неодноразово? І, навіть найголовніші історики не в змозі визначити, хто все-таки зломив його. Однак, незмінним залишається той факт, що падіння "мегаполісу" відбувалося дуже тихо і непомітно.

2. Торгівля у Вавилоні була невід'ємною частиною. Вироби, які були створені там, користувалися величезною популярністю. А з бажаючих це придбати були самі високопоставлені люди з усіх країн. Вавилон по праву вважається "законодавцем моди".

3. А ще це місто славилося "легкодоступністью" дівчат. Жрицями кохання тут були всі, від малого до великого. І це аж ніяк не вважалося ганьбою і гріхом. Навпаки, у Вавилон ця "професія" була "престижною і модною".

4. Чи знаєте ви, що у Вавилоні, якщо лікар ставив невірний діагноз, йому просто відрубували руку? Плата за помилку була серйозною, тому й випадків таких було небагато.

5. Про сади Вавилона ходять шалені легенди. Виявляється, в древнє місто ввозили найрізноманітніші рідкісні породи дерев, чагарників і трав. Доглядали за цим "чудом" раби, поливаючи їх постійно водою з Євфрату. А коли все це розквітло - пахощі і краса були незрівнянними ні з чим.

Існує думка про те, що Македонський провів там останні дні перед відходом в інший світ.

6. Чи знаєте ви, що квадратні рівняння жителі Вавилона вирішували ще задовго до появи на світ Христа?

7. Легендарная Вавилонська вежа трактується з різних джерел по-різному. Однак, більш чи менш у всіх сходиться думка про те, що такий храм мав місце бути в центрі стародавнього міста. Місія його була релігійною і астрономічною.

8. Намагаючись відновити всілякі історичні літописи, Вавилонська вежа має вигляд абсолютно "не баштової" - величезна безформна споруда, з купою сходів, вікнами та дверима. Просто "хаос" в середині міста.

9. Що ж, ми ніколи не дізнаємося точно і досконально, як і що було в стародавньому місті Вавилоні. Але хоч якісь відомості, благо, у нас будуть.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Кладненко Сергій

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Вавилон, які ви не чули | Цікаво і корисно знати

# data[].attributes.attachment_link.description
Вавилон - стародавнє місто Месопотамії, що вважалось колись своєрідним "мегаполісом". Так, в стародавньому світі в ньому налічувалося близько 150 тис. жителів. Вавилон по праву вважався культурною "столицею" стародавнього світу. 1. Чи відомо вам, що Вавилон "падав" неодноразово? І, навіть найголовніші історики не в змозі визначити, хто все-таки зломив його.

# data[].attributes.location_name
Горад Бібл, Ливан

# data[].attributes.headline
Горад Бібл, Ливан

# data[].attributes.subject
Горад Бібл, Ливан

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава.

Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди. Пізніша легенда взагалі називала засновником міста грецького бога Кроноса, батька Зевса, а міські мури нібито будував особисто бог Ель. За археологічними даними поселення на місті Бібла існувало принаймні з часів раннього неоліту. Розташоване воно було на пагорбі біля самого моря - власне й назву міста зазвичай перекладають як "гора" (хоча цілком можливо що це пізніша арабська етимологія). Навколо була розташована родюча рівнина, захищена горами із густим кедровим лісом.

Біля 3000 р. до н. е. з невідомих причин мешканці залишили свої домівки, і лише через два століття біблський пагорб був знову заселений - цього разу ханаанеями ( фінікійцями). Окрім родючої рівнини і лісу їх привабили і дві зручні бухти - адже прибульці були мореплавцями. Навколо міста були зведені потужні мури з двома вежами, що захищали входи до Бібла з суходолу і з моря. В центрі міста були збудовані два храми: богині - "володарці міста" Баалат-Гебал (місцевому "втіленню" Астарти) та Решефу. Від святилищ в різні боки розходилися вулиці, центром яких були прокладені дренажні канави, що замінювали мешканцям каналізацію.

Місто швидко перетворилося на важливий центр міжнародного обміну. До зв'язків із Месопотамією, розвинутих ще до приходу ханаанеїв, додалася морська торгівля з долиною Нілу - присутність єгиптян у Біблі зафіксована щонайменше з часів фараона Хасехемуї. Представники фараонів вивозили насамперед місцеву деревину - кедр і кипарис, а також отримували за посередництвом ханаанеїв мідь і лазурит. Для експедицій до "країни Фенху" (лісорубів) єгиптяни будували спеціальні кораблі, що згодом отримали назву "біблських". Із занепадом Єгипту наприкінці Давнього царства Бібл змушений був знову сконцентруватися на торгівлі із Сходом - місто згадують навіть у документах III династії Ура. У середині XXI століття до н. е. володар Бібла на ім'я Ібдаті взяв собі шумерський титул "енсі" і, можливо, визнав залежність від урського царя. Однак далекі монархи не могли захистити місто від навали кочовиків - амореїв, які наприкінці того ж століття захопили і зруйнували Бібл.

Збереглися імена кількох царів Бібла, сучасних фараонам Середнього царства, - Абішему I, Іпшемуабі I, Абішему II, Якінель, Інтенель, Ілім'яні. Місто залишалося під єгипетським контролем і під час гіксоського панування (за доволі приблизними розрахунками гіксоси здобули Бібл у 1720 р. до н. е.), хоча йшлося швидше не про підпорядкування, а про перебування у складі держави.

Бібл у складі єгипетської держави мав привілейований статус. Найбільше від нього вигравали саме біблські царі. Якщо в межах міських мурів їхня влада була дещо обмеженою наявністю ради з найповажніших мешканців міста ( "старійшин Бібла"), то поза ними - царі відчували себе майже абсолютними володарями. За допомогою найманого війська вони утримували владу над дрібнішими містами округи, а головне - лісами, що з огляду на роль лісоторгівлі у фінікійській економіці, мали стратегічне значення.

Син Абдаширти Азіру згодом пішов шляхом батька. Інспірувавши перевороти у кількох фінікійських містах і залучивши на свій бік Арвад, Беріт, Сідон і Тір, він взяв в облогу Сіміру. Рібадді намагався допомогти оборонцям, проте його кораблі були зупинені союзниками Азіру. Після взяття Сіміри ватажок "хапіру" позбавив Бібл усіх його земель за межами міських мурів. Рібадді залишився не лише без джерел доходів, але й без війська, бо з найманцями не було чим розраховуватися і вони почали залишати царя. В самому місті підняла голову знать, що входила до міської ради і вимагала замирення з Азіру. Цар спробував придушити спротив силою, але це лише спровокувало повстання. Рібадді був позбавлений престолу, влада фактично перейшла до рук ради, а формально - до царського брата (і водночас одного з лідерів заколотників) Іліарабіха, що був обраний суфетом. З Азіру був укладений мир, за умовами якого Бібл повернув частину своїх володінь в обмін на визнання колишнього супротивника фактично незалежним володарем Амурру.

Біля 1200 р. до н. е. Ханаан опинився в епіцентрі двох великих переселень. З північного заходу сунули "народи моря" - зокрема тйеккери і філістимляни, зі сходу - "народи степу" - арамеї і євреї. Обидві хвилі оминули Бібл, проте радикально змінили його оточення. Зникли Хеттська держава і сусідній Угарит, залишили Ханаан єгиптяни. Бібл став незалежною державою з неабиякими людськими ресурсами - адже населення міської округи суттєво зросло за рахунок біженців і вимушених переселенців з областей, зайнятих прибульцями. Бібл намагався підтримувати мирні стосунки із сусідами, хоча, звичайно, уникати конфліктів - зокрема з тйеккерами або ж конкурентами з інших фінікійських міст - вдавалося не завжди. Від ассирійського царя Тіглатпаласара I (1115-1077 рр. до н. е.) місцеві мешканці просто відкупилися багатими подарунками.

Ще пізніше міські магістрати перебирають на себе судову владу (яку здійснювали обрані громадою сокени) і навіть керівництво біблською міліцією (відомо про існування посади "начальника військового табору"). Їхній вплив був настільки великим, що цар Ітобаал ( X ст. до н. е.) у попереджувальному написі на саркофазі свого батька Ахірама згадував магістратів нарівні з царем. Можливо, міські посадовці мали вплив і на вибір володаря - бо батько Ахірама швидше за все царем не був і нащадки ймовірно остерігалися, що в майбутньому магістрати можуть віддати владу комусь іншому.

За часів незалежності Бібл перетворюється на визначний культурний центр. Відомо, що однією із статей імпорту з Єгипту був папірус. Частково його перепродували і в інші краї - у греків папірус взагалі отримав назву біблоса дав.-гр. βύβλος, однак і потреби самих мешканців Бібла були чималі. Відомо, що у місті велися не лише господарські записи, але й ретельні династичні хроніки. Цар Закарбаал зібрав чималу бібліотеку. Під час перемовин з єгиптянами, він зізнавався, що готовий обміняти п'ять кораблів з деревиною на п'ятисот сувоїв. Можливо, саме в Біблі була створена і фінікійська абетка.

Місто було данником Саламансара II и Тіглатпаласара III. Останній, щоправда, вже не вдовольнявся підтвердженнями залежності місцевих володарів, а перетворив Північну Фінікію на звичайну провінцію своєї держави, на чолі якої поставив свого сина. Щоправда, Бібл залишався самоврядною територією і мав власного царя Шибітву. Цар Мілкіасаф поквапився підтримати Асаргаддона, який у 687 р. до н. е. зруйнував Сідон.

Після загибелі Ассирії контроль над Біблом знову намагалися встановити єгиптяни, проте їх випередив вавилонський цар Навуходоносор II. Йому місто не лише сплачувало данину, але й постачало ремісників, насамперед корабелів. Бібл зберігав самоврядування, проте під владою торгової олігархії, що міцно утримувала владу в свої руках, поступово занепадав. Зміна вавилонської окупації на перську пройшла майже непомітно. Ахеменіди перетворили Бібл на одне з чотирьох самоврядних фінікійських царств, проте на початку V ст. до н. е., на відміну від сусідів, місто навіть не мало власного військового флоту.

За нових володарів місто швидко еллінізувався, чому сприяв розквіт синкретичного культу Адоніса, центром якого був саме Бібл. Великий храм цього божества був зведений біля північної міської брами. Поруч з ним був побудований театр за грецьким зразком. Поруч з Адонісом у місті вшановували і Афродиту, з якою в цей час асоціювали як місцеву Баалат-Гебал, так і загальнофінікійську Астарту.

Під час міжусобиць останніх нащадків Селевка Бібл на певний час став формально незалежним. Однак в місті панувала анархія, що робила його беззахисним перед нападами кочовиків. Скориставшись невдоволенням містян владу над Біблом захопив тиран Кінір. Але протримався він недовго. У 64 р. до н. е. Гней Помпей стратив останнього біблського володаря і місто опинилося під владою Риму.

Міські мури, принаймні частково, були зруйновані, межі Бібла були значно розширені. Перебудований і збільшений у розмірах храм Аполлона опинився в центрі міста, на південний схід від нього - в напрямку Баальбека - був прокладений широкий головний шлях - Декуманус, від якого під прямим кутом розходилися бічні вулиці. Біля храму Аполлону був зведений також Німфей, храм Гігії та лазні. За римської доби був перебудований і театр.

Імператор Адріан спробував навіть об'єднати фінікійські міста у союз за грецьким зразком і навіть запровадили посаду "фінікарха", проте ця ініціатива залишилася без особливих наслідків. Бібл залишався насамперед культурним центром. Уродженцем міста були історик Філон Біблський та софіст Аспасій.

З поширенням християнства Бібл став центром архієпископства (першим єпископом міста вважали євангеліста Марка), тут сформувалася власна богословська традиція, найвідомішим представником якої був Ерміп.

За візантійських часів колишній центр міжнародної лісоторгівлі занепав і був більше відомий як центр виробництва олії.

У 636 році Бібл захопили араби, які використовували для міста трохи переінакшену фінікійську назву - Джубейль. У 644 і 678 р. візантійці відновлювали свій контроль над Фінікією, але щоразу ненадовго. У 747 р. краєм прокотився новий землетрус. Бібл перетворився на маленьке рибальське селище, віддалене від торговельних шляхів.

З 878 місто перебувало в складі держави Тулунідів, з 939 - Ішхидідів.

У 970 р. місто здобули війська фатимідського халіфа аль-Муїзза. У 974 р. Бібл - знову ненадовго - повернувся під владу візантійців, у 975- 977 рр. місто контролювали тюрки Алп-Тегіна (Афтекіна). Не дивно, що, повернувши собі владу над Фінікією, Фатиміди почали насамперед зміцнювати фортифікаційні споруди поселень узбережжя, зокрема й Бібла. Нова міська цитатель була зведена на місці колишнього римського храму Аполлона - з використанням його уламків.

Оборону Бібла від військ хрестоносців ( 1104) очолював емір Триполі Фахр аль-Мульк. Проте сил в нього було небагато, а на допомогу ззовні розраховувати емір не міг - місто блокувала генуезька ексадра у 40 галер. Тож урешті-решт Раймонду Тулузькому вдалося взяти гору. Бібл (його завойовники називали на свій лад Гіблетом) він перетворив на центр сеньйорії, підпорядкованої графству Триполі. Сеньйором став генуезець Гільємо Ембріако, який збудував на місці фатимідської цитаделі фортецю Св. Іоанна. Місцевий католицький єпископ підпорядковувався Антіохійському патріарху. Піддані новоспеченого віконта здебільшого були маронітами, і тому Ембріако почувалися впевненіше за своїх сусідів, яким "дісталися" мусульмани.

Генуезці швидко оцінили стратегічне становище біблського порту і перетворили його на опорний пункт своєї торгівлі з Левантом. Одразу після здобуття міста вони отримали цілий квартал ("третину"), в якому розпоряджався призначений урядом метрополії капітан Ансальдо Корсо. За сеньйорів Гуго I, Гільємо II і Гуго II місто швидко розбудовувалося. Однак розквіт міста був перерваний поразкою хрестоносців під Хаттіном (липень 1187). Сеньйор Бібла потрапив у полон і віддав Саладіну місто як викуп за своє звільнення. За часів панування на узбережжі брата Саладіна - еміра Маліка аль-Аділя Бібл перетворився на піратську базу. Аби припинити дошкульні рейди, у 1197 р. хрестоносці взяли місто в облогу. Стефанія де Міллі підкупила стражу, яка відкрила її воякам міську браму. На знак вдячності місто було віддано у володіння сину Стефанії Гі I Ембріако.

Нові-старі сеньйори поводили себе як цілком самостійні володарі, постійно конфліктуючи з графами Триполі. У 1258 р. Бертран Ембріако відмовився підкоритися Боемунду VI, у 1277 - Гі II Ембріако разом з тамплієрами створив справжню опозиційну коаліцію, спрямовану проти Боемунда VII. Боротьба завершилися лише після смерті Гі II у 1282 році. Але після цього Бібл фактично перетворився на протекторат сусідів - мамлюків, які наполегливо витискали хрестоносців з узбережжя. Останній їхній вояк залишив Бібл у 1302 році, коли на континенті не залишилося жодної держави хрестоносців.

Мамлюки відновили і розбудували біблську фортецю, проте її більше не використовували у військових цілях. Єгипетські султани володіли містом до 1516 р., коли їх змінили Османи.

За османської доби місто вчергове було перебудоване і отримало новий центр - великий ринок з караван-сараями. Житлова забудова вийшла за межі середньовічних стін і поширилася на територію колишнього римського міста, а згодом і далі.

Je m'appelle Byblos, J-P Thiollet, H & D, 2005

# data[].attributes.attachment_link.title
Бібл - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Бібл, Губла, нині Джубейль ( фінік. , дав.-гр. Βύβλος, араб. جبيل‎) - місто, розташоване на східному березі Середземного моря, за 32 км на північ від Бейрута - сьогоднішньої столиці Лівану, у давнину - незалежне місто-держава. Бібл виник раніше за сусідні фінікійські міста - в цьому були впевнені і самі фінікійці і їхні сусіди.

# data[].attributes.location_name
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.headline
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.subject
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Discover - пізнавальний журнал

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розкопки Мохенджо-Даро.

У 2400-2300 рр. до н. е. в долині річки Інд виникла й проіснувала майже тисячу років Хараппська (Індська) цивілізація. За територією вона перевершувала своїх визначних сучасників - Єгипет і Месопотамію,- разом узятих. У період розквіту цієї цивілізації було збудовано понад 800 міст і поселень. Найбільші з них - Хараппа й Мохенджо-Даро.

Найкраще збереглося Мохенджо-Даро (у буквальному перекладі - "пагорб мерців"), що розміщувалося на березі Інду. Археологічні розкопки показали, що воно мало ретельно розроблене планування. Місто складалося з двох частин: цитаделі, де розташовувалися адміністративні й релігійні будівлі, і нижнього міста із житловими будинками. Цитадель займала прямокутну площину й розміщувалася на штучному підвищенні. Тут були виявлені споруди для проведення ритуальних церемоній, священна водойма, палацові будівлі із залами для прийомів.

Мохенджо-Даро (реконструкція).

Нижнє місто - це власне міське поселення. Його головні вулиці, ширина яких сягала 10 м, простиралися з півночі на південь. Вони перетиналися із другорядними під прямим кутом і ділили місто на великі квартали. Будинки, як правило, цегляні, стояли дуже близько один до одного, але мали зручне планування. У багатьох оселях знайдені спеціальні приміщення для обмивання. Це свого роду ванні кімнати з підлогою, викладеною ретельно підігнаними кахлями.

У Мохенджо-Даро не було виявлено жодного розкішного палацу або грандіозного могильного пам'ятника, який би своїми масштабами нагадував єгипетські піраміди. Довгий час уважали, що місто не мало укріплень, але археологам удалося встановити, що цитадель була обгороджена міцними фортечними стінами. Однак цілком можливо, що вони призначалися не для відбиття ворожих набігів, а для захисту від повеней. До того ж у місті дуже слабко була розвинена зброярська справа.

Напевно, ця країна не мала потреби в армії.

Занепад Хараппської цивілізації припадає на XVIII-XVII ст. до н. е. У цей час місцеве населення переселяється на південний схід, і його рівень розвитку поступово знижується. Згідно з однією з гіпотез, це було зумовлене зміною природних умов, наприклад зміною русла Інду.

Згідно з іншою, причиною занепаду стародавнього міста стала навала аріїв. Однак розкопки цього не підтверджують.

# data[].attributes.attachment_link.title
ᐈ Мохенджо-Даро - "пагорб мерців" | Discover.in.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
У 2400-2300 рр. до н. е. в долині річки Інд виникла й проіснувала майже тисячу років Хараппська (Індська) цивілізація. За територією вона перевершувала своїх визначних сучасників - Єгипет і Месопотамію,- разом узятих. У період розквіту цієї цивілізації було збудовано понад 800 міст і поселень. Найбільші з них - Хараппа й Мохенджо-Даро.