# data[].attributes.body
“El carrer Estret pròpiament dit deu tenir una llargada com a màxim d'uns cent-trenta metres. Té una forma curvilínia —la mateixa forma que agafa la part central d'una serp en arrossegar-se per terra. Aquesta forma fa que de l'entrada del carrer no es vegi la sortida —malgrat ésser un carrer tan curt— i que de la sortida no es vegi l'entrada. Fa, encara, que des del centre del carrer no es vegi ni l'entrada ni la sortida.”

-Josep Pla, El carrer Estret (dins Els pagesos), p. 468-469.

“En els carrers que es feren a la sortida de les portes de les muralles, potser hi ha alguna casa graciosa, petita, sense cap pretensió, que a mi m’agrada. Un dels meus llibres es titula «El carrer estret», o sigui el carrer de Sant Antoni, que he prou conegut perquè hi tingué el domicili l’àvia Marieta, que hi visqué sempre, en la companyia de la seva filla, la tia Lluïsa, gran persona, d’una educació incomparable, sense cap afectació, i que, morta l’àvia, encara hi visqué una temporada, després de la qual anà a viure a l’hospital, fins que morí. En una habitació d’aquesta casa també hi morí el meu pare. Sé perfectament que totes aquestes notícies no tindran la menor importància per a les persones que llegeixin aquest llibre —si és que el fet es produeix. Ara, jo ho havia d’escriure i ja està.”

-Josep Pla, El carrers (dins Els pagesos), p. 65.

· Josep Pla descriu el carrer Estret basant-se en el carrer de Sant Antoni a Palafrugell. Un carrer on vivia la seva àvia Marieta i la seva tia Lluïsa. Així, aquesta casa té una gran rellevància personal, ja que és la casa on van morir els seus avis i on la seva tieta hi va passar gairebé tota la seva vida. El carrer té un significat personal molt profund. Pla concep la literatura com un espai per a la memòria i l’experiència personal. La seva descripció del carrer és obsessiva, fins al punt de mesurar-ne els metres. Xavier Pla el considera un autobiògraf que lluita contra el pas del temps amb les paraules i Maria Gustà destaca la capacitat de Pla per filtrar la realitat a través del temps personal. Aquest fet es reflecteix en la càrrega subjectiva de la narració. Encara que el carrer mesura cent trenta metres, en la seva percepció, esdevé infinit, un carrer sense principi ni final. La manera d’adjectivar es fa present en el text: tan el carrer, imatge estatitzada d’una serp, com la tieta, triant (i tirant) els adjectius en tres compostos –gran persona, d’educació incomparable, sense cap afectació-.En escriure sobre aquest carrer, Pla el fa immortal. Aquesta idea es reforça quan reconeix que, tot i que aquesta descripció potser no interessa a ningú, per ell era una necessitat deixar-ho per escrit. Josep Pla, ja escriptor d’èxit, dubta de si serà llegit aquest fragment, doncs el seu personatge ja projecta humilitat i també certa modèstia impostada.

# data[].attributes.body
“Amb el pas dels decennis, la muralla s’anà esmicolant. A la part que donava al que és avui carrer de Cavallers, hi havia uns porxos i uns estables que servien per posar-hi els carruatges i els animals de la gent que hi acudia per fer l’insignificant mercat, que es feia el dijous. Els pans de muralla anaren desapareixent. Encara jo n’he vist una torre en peu –que en dèiem la torre d’En Moragues, on hi havia una taverna. Seguint la muralla n’han quedat aquests carrers: carrer de Cavallers; en el que és avui la plaça nova hi havia un olivar; a llevant, hi ha el carrer de Pi i Margall, i al nord des d’aquest carrer fins al de Cavallers, hi ha el del Raval Superior. Les muralles han desaparegut i s’han fet els carrers. Si les muralles s’haguessin conservat, Palafrugell tindria molts més interès del que té. Quin mal hi feien? Sempre el mateix: la destrucció. Es pensen que la destrucció és el progrés”.

-Pla, J. (1984). Darrers escrits (vol. 44). Barcelona: Destino, p. 17. (2)

· En aquest text dels Darrers escrits, Pla explica la desaparició de l’antiga murada. Explica concretament, com eren els carrers que formaven el traçat de la muralla i presta especial atenció al Carrer de Cavallers, que és aquí on estem. La muralla va ser enderrocada durant el segle XIX, a partir del 1816, segons diu la pàgina web de l’Ajuntament de Palafrugell (ensenyar foto murada). Per tant, ens parla d’una passat que ell no ha viscut, el de la muralla medieval. L’únic element que va poder veure Pla és la torre de Can Moragues, que es va enderrocar el 1908, quan l’autor tenia uns 10 anys (ensenyar foto de Can Moragues). Així doncs, aquesta explicació no és un record propi, sinó que forma part de la memòria col·lectiva del poble. A més, descriu un entorn quotidià d’aquell moment, que és el que acostuma fer Pla en la seva obra. Per l’autor, aquesta quotidianitat ha d’anar lligada a un estil clar i senzill, que utilitza també en aquest text. En conjunt, és un text de caràcter subjecte perquè evoca impressions i reflexions sobre la desaparició de les muralles i el pas del temps. Ja es pot en el fet que repeteixi tant i de maneres diferents que les muralles es van enderrocar. El fa veure preocupat. Mostra també domini lèxic. Destaca la paraula esmicolar, que es contraposa a les paraules desaparèixer i destrucció per referir-se a l’enderrocament de la murada (augment de la magnitud d’una mateixa situació). Però, són especialment reveladores les darreres frases en les què lamenta la destrucció de les muralles i reflexiona. Hi ha recursos que evidencien aquest caràcter subjectiu i de reflexió com la pregunta retòrica. Al final, tot serveix de pretext per una reflexió més profunda la critica a la idea de progrés. Per tant, podem veure com el gènere no està clarament definit: barreja descripció d’ambient, amb narrativa i assaig.

# data[].attributes.location_name
Església de Sant Martí de Palafrugell, Plaça de l'Església, Palafrugell

# data[].attributes.headline
Església de Sant Martí de Palafrugell, Plaça de l'Església, Palafrugell

# data[].attributes.subject
Església de Sant Martí de Palafrugell, Plaça de l'Església, Palafrugell

# data[].attributes.body
“A Palafrugell no hi ha cap vestigi de romànic. L’església parroquial té una planta gòtica. De la història de la seva construcció no en tenim cap notícia apreciable i concreta. No coneixem el nom del mestre que la concebé, ni els incidents de la seva construcció, ni els anys que aquesta durà. La impressió del conjunt de l’obra és que ens trobem davant d’un document del gòtic tardà. El campanar, com tants altres del país, és inacabat. La façana és barroca. Les portes petita i gran són, per tant, aberrants en el seu estil bàsic. La porta gran flanquejada de dues columnes, correspon a la façana barroca. Sota la porta petita hi ha l’arc gòtic més antic, molt elegant, desvirtuat. A la façana hi ha un retaule de pedra, barroc, emmarcat, que representa sant Martí, patró de la vila, partint la seva capa amb un pobre dret darrere les potes del cavall. Els testicles del cavall de sant Martí tenen, entre nosaltres, peix fregit, molta fama. Els utilitzem constantment per tal de fer comparacions i imatges per fer-nos entendre.”

-Pla, J. (1984). «El meu poble». A El meu país (vol. 7). Barcelona: Destino, p. 490.

· A partir d’aquest fragment no només tenim una visió arquitectònica de l’església sinó que també veiem a un Pla crític, que fa un comentari històric i una observació humorística sobre la cultura popular del poble. Pla, fa una descripció arquitectònica i estilística de l’església, però, no obstant això, al final del fragment, utilitza un to irònic i col·loquial, trencant la serietat del principi, “peix fregit”, que ens remet al títol , “Palafrugell, peix fregit…” . Tot i no tenir molta documentació sobre la construcció de l’església, intenta ser força objectiu, però alhora expressa un cert escepticisme davant la falta de dades concretes i la incoherència d’alguns elements arquitectònics. El més interessant del fragment és que Pla tanca amb una observació irònica sobre els testicles del cavall de Sant Martí, utilitza l’humor irreverent, ja que està parlant de testicles en un lloc sagrat. Aquí Pla fa un gir inesperat, passant de la descripció arquitectònica a un comentari sobre la cultura popular i les expressions locals. Bàsicament, connecta l’arquitectura amb la vida quotidiana i la mentalitat popular.

# data[].attributes.location_name
Centre Fraternal, Plaça Nova, Palafrugell

# data[].attributes.headline
Centre Fraternal, Plaça Nova, Palafrugell

# data[].attributes.subject
Centre Fraternal, Plaça Nova, Palafrugell

# data[].attributes.body
“Era un gran cafè, molt alterós de sostre, taules de marbre, que tenia a les parets, pintades, unes obres d’un artista local, el senyor Puntís, horripilants. Darrere el cafè (...) hi havia un teatre espaiós que sempre que es presentava l’ocasió servia de sala de ball. Tenia dos camerinos superposats. S’hi feien els grans balls de Carnaval, que sempre tingueren importància perquè a la població sempre hi hagué un grup de persones específicament carnavalesques molt musicals, d’un humorisme alternat entre candorós i tràgic, i els balls de les festes, excepte els diumenges de Quaresma, que no se n’hi feien, amb les protestes naturals, contra el clergat, dels elements avançats. Des del punt de vista de les idees, els pagesos de la població i la rodalia – Llofriu, Mont-ras, Esclanyà, Fitor– concorrien al Centre Catòlic; quan es tractava de ballar, anaven al Fraternal. S’hi feien també les representacions teatrals de les companyies de còmics que anaven passant, les grans assemblees dels organismes voluminosos, com per exemple les cooperatives de consum i tots els actes públics –mítings, conferències, controvèrsies– que el procés de la situació comportava. La societat era conservadora i possibilista (...), però autoritzava a ulls clucs totes les manifestacions públiques fossin de la ideologia que fossin, anarquistes o regionalistes, clericals com anticlericals, federals o immobilistes, caciquistes o anticaciquistes. Cap dificultat. Llavors hi havia grans oradors, fenomenals oradors. Escoltar un orador era considerat un luxe, un espectacle extraordinari, digués el que es digués, o pensés com pensés. Si eren considerats bons, agradaven a tots els oradors (...) El que deien era igual (...). Hi havia grans oradors. Ara s’han acabat”.

-Pla, J. (1984). «Història de la revista “Joventut”». A Prosperitat i rauxa de Catalunya (vol. 32). Barcelona: Destino, p. 335-336.

· Aquest text ens remet a un espai concret, el Centre Fraternal, que teniu aquí al davant. Ocupa el número 7 de la Plaça Nova de Palafrugell, que va ser construït al 1878, i va ser seu de casinos i cafès fins que el 1898 va passar a ser la seu del Centre Fraternal. Josep Pla en parla al text “Història de la Revista Joventut”, inclòs al volum Prosperitat i Rauxa de Catalunya, i hi diu: [lectura del text]. El text ens remet a un temps passat, que l’autor recorda amb nostàlgia. El primer a assenyalar és que Pla dedica molt poc espai a la descripció física de l’indret, en dona un parell de característiques que fan que l’espai adquireixi consistència, però ràpidament se centra en els seus usos socials i el panorama d’activitats que s’hi proposaven. Per tant, entenem que d’aquest lloc en valorava especialment aquest aspecte, més que l’arquitectura. El Centre Fraternal era un indret de reunió social, no només per a la gent de Palafrugell, sinó també per a les poblacions del voltant. S’hi feien propostes populars i culturals diverses, com obres de teatre, balls i conferències, i on hi havia grans oradors que els oients escoltaven amb delit. També es mostra que era una societat molt marcada en l’àmbit social pels costums i normes clericals, com fa patent la prohibició dels balls en període de Quaresma, però en què no tothom les acceptava amb convenciment, com es veu en les protestes mencionades. També s’hi veu que, tot i que la societat del moment era conservadora, com diu Pla, hi havia una tolerància per la varietat d’opinions polítiques, encara que fos només en benefici de la retòrica. Com és usual en Pla, la descripció és precisa, si bé no sempre objectiva, ja que dona la seva opinió sobre, per exemple, la qualitat de la decoració del cafè. Utilitza nombroses enumeracions i també adjectius exactes, a més d’alguns lleugers hipèrbatons que, per tant, alteren l’ordre sintàctic natural de les oracions. Per acabar, cal assenyalar que, actualment, aquest edifici segueix sent la seu del Centre Fraternal i el cafè i el teatre de què parla Pla encara son espais oberts als socis, encara que el cafè va ser redecorat el 2008.