# data[].attributes.body
Les Capitulacions de Santa Fe és un document signat pels Reis Catòlics el 17 d'abril del 1492 a Santa Fe (Granada), sobre l'expedició marítima de Cristòfol Colom a les Índies per la ruta d'occident.

En aquests documents se'l nomena almirall, virrei i governador general de tots els territoris que descobrís o guanyés durant la seva vida, i alhora es nomena com a hereus els seus successors de forma vitalícia. També se li va concedir un delme sobre totes les mercaderies que trobés, guanyés i hi hagués als llocs conquerits. Les Capitulacions estan firmades per Joan de Coloma, secretari i home de confiança del rei Ferran.

# data[].attributes.body
El nom del continent sorgeix en honor a l'explorador italià Américo Vespucio que va participar en almenys dos viatges al "nou món". La primera vegada que es va usar aquest nom per al continent va ser en un mapa de 1507 del cartògraf alemany Martin Waldseemüeller, que és considerat el certificat de naixement d'Amèrica.

# data[].attributes.body
Les Lleis de Burgos o Reals ordenances donades per al bon Regiment i Tractament dels indis van ser sancionades pel rei don Fernando el 27 de desembre de 1512 i posseeixen un valor extraordinari, puix que constitueixen el primer cos legislatiu de caràcter universal que es va atorgar per als pobladors del Continent americà, sent considera-dónes com la primera declaració de Drets Humans.

Aquelles lleis van ser conseqüència política i jurídica del sermó pronunciat per Fra Antoni de Montesinos a l'illa de Santo Domingo, el quart diumenge d'Advent de 1511, i en el qual es plantejava la qüestió ètica de la conquesta, de la condició humana dels indígenes i el seu sentit de llibertat intrínsec a aquesta condició. Va ser aquesta la primera vegada que la Corona va convocar a teòlegs i juristes perquè li aconsellessin sobre el problema del Nou Món.

# data[].attributes.body
Basc Núñez de Balboa (Jerez de los Caballeros, 10 d'agost de 1475 (data aproximada) - Acla, 15 de gener de 1519) va ser un avançat, explorador, governant i conqueridor espanyol. Va ser el primer europeu a albirar l'oceà Pacífic des de la seva costa oriental i el primer europeu a fundar una ciutat permanent en terres continentals americanes.

En 1501 va emprendre el seu primer viatge amb l'expedició de Rodrigo de Bastidas a través de les illes del Carib que pertanyen a l'actual Colòmbia (Santa Marta, Cartagena i golf de *Urabá o *Darién). Va romandre en L'Espanyola, però no va tenir sort en ella i es va veure obligat a abandonar-la.

Al principi Núñez de Balboa quan va descobrir l'Oceà Pacífic, es va dir mar del sud. El nom d'Oceà Pacífic es deu a Fernando de Magallanes que li ho va posar en 1520 perquè les seves aigües semblaven molt pacífiques, molt tranquil·les.

Basc Núñez de Balboa va descobrir l'Oceà Pacífic el dia 25 de setembre de 1513. Aquest dia va ordenar als seus homes agenollar-se en la sorra i esperar sense moure's baix pena de mort al fet que ell i només ell s'endinsés en les aigües per a ser el primer europeu a prendre contacte amb la nova mar. Va iniciar el seu viatge per falta de diners, tenia molts deutes. Aquesta alegria li va servir de poc perquè va ser decapitat,cinc anys després, per ser acusat de traïdor a la Corona.

# data[].attributes.body
En 1519 -l'any I Canya segons el calendari asteca-, Cortès i la seva gent van arribar a la costa mexicana Tenochtitlán, on es van imposar amb rapidesa als hostils indígenes de la zona. Com a part del botí de guerra es van rebre vint joves índies, entre les quals es trobava la que seria coneguda com Malinche, o donya Marina, una donzella que dominava diverses llengües indígenes i que aviat va aprendre el castellà, amb el que va resultar crucial per a Cortés en els seus designis d'invasió. El conqueridor va engendrar amb ella al seu fill Martín, considerat el primer mestís de l'Amèrica continental. En el seu camí cap a la capital de l'Imperi asteca, els espanyols van aconseguir el suport dels nadius totonacas de la ciutat de Cempoala, que d'aquesta manera s'alliberaven de l'opressió asteca.

# data[].attributes.headline
1520 - Magallanes, volts pel món. Noche Triste

# data[].attributes.subject
1520 - Magallanes, volts pel món. Noche Triste

# data[].attributes.body
La Nit Trista és el nom de la derrota soferta pels soldats espanyols d'Hernán Cortés i els seus aliats indígenes tlaxcalteques a les mans de l'exèrcit mexica la nit del 30 de juny a l'1 de juliol de 1520, últim dia del mes Tecuilhuitontli,​ als afores de Tenochtitlan, avui Ciutat de Mèxic. Que si lloró al perder la batalla, que si fue a lamentarse en un árbol que ahora se encuentra en avenida Popotla, Hernán Cortés nunca se lamentó en un árbol como en los libros de historia se ha explicado, de hecho lo que hizo el conquistador español fue resguardarse y preparar más tropas para atacar a Tenochtitlán.

# data[].attributes.body
En 1524, amb molta il·lusió per conquistar les riques terres del Perú, Francisco Pizarro, Diego d'Almagro i Hernando de Luque fundar a Panamà la Companyia del Llevant. Al començament de setembre del mateix any ja estaven llestos dos vaixells, el “Santiago” i el “Sant Cristòfor”. El dia 13 va salpar el “Santiago”, al comandament de Francisco Pizarro, amb 112 espanyols i alguns indis nicaraguas de servei. Pizarro envio a Gil de Montenegro amb el “Santiago” per a recollir aliments a les illes Perles. Durant 47 dies va esperar el capità en Port de Fam. Quan va arribar Montenegro ja havien mort més de 30 expedicionaris per la falta de menjar.

# data[].attributes.body
Quan en 1531 Pizarro i els seus conqueridors arriba al Perú, l'Imperi Inca s'estava enfonsant. S'havia format només cent anys abans, quan els inques es van desplegar des de la seva capital en Cuzco per a aixafar als molts pobles indígenes de la regió, però en aquests moments s'estava produint una guerra civil en l'Imperi que enfrontava a Atahualpa i al seu germà, Huáscar, tots dos fills de Huayna Cápac. Però Pizarro i els seus homes ignoraven el que els esperava realment en aquesta terra, els inques observaven cadascun dels seus moviments.

# data[].attributes.body
A partir de 1535 es va crear el Virregnat de la Nova Espanya, que en endavant va ser governat per un virrei com a representant personal del rei. Aquest virrei tenia funcions de governador, capità suprem, jutge suprem, president de la Real Audiència amb la qual compartia el poder, i vicepatrono de l'Església novohispana.

Durant el govern dels primers virreis, Antoni de Mendoza (1535-1550) i Luis de Velasco pare (1550-1564), es van crear diverses institucions administratives i judicials i es va fundar la Real Casa de la Moneda. No obstant això, el govern virregnal va tenir poca capacitat per a governar i controlar tot el territori, perquè el nombre de buròcrates era molt reduït i no comptava amb força pública.

Per això, la Corona va optar per continuar amb el sistema de domini indirecte que els mexiques havien imposat als seus súbdits en temps prehispànics. Això va implicar que els governants d'al voltant de 500 senyorius existents conservaran les seves funcions d'administració i justícia en primera instància, així com l'obligació de recaptar el tribut, ara destinat a mans espanyoles. Amb el temps, els senyorius indígenes van quedar subjectes als alcaldes majors i corregidors que es van establir a les regions. El virrei es reservava les decisions administratives més importants i exercia justícia en segona instància.

# data[].attributes.body
A partir de 1535 es va crear el Virregnat de la Nova Espanya, que en endavant va ser governat per un virrei com a representant personal del rei. Aquest virrei tenia funcions de governador, capità suprem, jutge suprem, president de la Real Audiència amb la qual compartia el poder, i vicepatrono de l'Església novohispana.

Durant el govern dels primers virreis, Antoni de Mendoza (1535-1550) i Luis de Velasco pare (1550-1564), es van crear diverses institucions administratives i judicials i es va fundar la Real Casa de la Moneda. No obstant això, el govern virregnal va tenir poca capacitat per a governar i controlar tot el territori, perquè el nombre de buròcrates era molt reduït i no comptava amb força pública.

El vuit d'abril de l'any 1537, Almagro i els seus homes prenen la ciutat i capturen als germans Francisco, Hernando i Gonzalo Pizarro.Posteriorment, Almagro s'assabenta que el Capità pizarrista Alonso de Alvarado (Secadura, pertanyent al municipi de Vot, Cantàbria, 1500- Lima 1556) ha partit des de Lima amb un exèrcit per a intentar recuperar Cuzco. Les tropes de Alvarado es van trobar amb les tropes d'Almagro el dotze de juliol d'aquest any en la batalla del Pont de Abancay. Almagro va derrotar a Alvarado, al qual va capturar i va portar cap a Cuzco, mentre que l'exèrcit de Alvarado va ser obligat a unir-se al d'Almagro.

Posteriorment, Almagro porta pres direcció Lima a Hernando Pizarro però comet l'error de deixar presoners en Cuzco a Francisco Pizarro i a Alonso de Alvarado, que no triguen a escapar. En assabentar-se Almagro, pensa a executar a Hernando, però li van arribar unes cartes de Francisco demanant-li solucionar pacíficament el conflicte, a la qual cosa Almagro va acceptar.

# data[].attributes.body
Les Lleis Noves (originalment Lleis i ordenances novament fetes per la seva Majestat per a la governació de les Índies i bon tractament i conservació dels Indis) són un conjunt legislatiu promulgat el 20 de novembre de 1542 i que pretenia millorar les condicions dels indígenes de l'Amèrica espanyola, fonamentalment a través de la revisió del sistema de l'encàrrec i brindant una sèrie de drets als indígenes perquè visquessin en una condició millor.

Aquesta figura jurídica, inspirada a l'Espanya de la Reconquesta, tenia tres clars objectius: d'un costat, respectar la condició de vassall del rei d'Espanya (això és, no esclau) de l'indi; d'una altra, evangelitzar-ho, tasca que corresponia al colon a càrrec de l'encàrrec; i finalment fer productiva les terres colonitzades mitjançant el treball de l'indi, a les quals estava lligat. No obstant això, aquesta figura jurídica no va resultar de la forma esperada, ja que alguns colons a Amèrica van transformar aquests encàrrecs en instruments encoberts d'esclavitud d'indígenes.3​

Les Lleis de Burgos no tenen precedent en la història colonial americana. Són els primers instruments legals creats per a la protecció dels habitants de territoris colonitzats, i precursors del dret internacional. No obstant això, aquestes lleis eren prematures per al seu temps. En el conjunt d'Amèrica, les llibertats i drets individuals no van arribar fins al segle XIX. Per això, aquesta legislació avantguardista no sempre es va complir en els territoris espanyols d'ultramar. Les lleis van legalitzar una situació ja existent en la qual alguns indis estaven obligats a treballar per a ordinaris.

# data[].attributes.body
En 1522, va intentar posar en marxa un nou tipus de colonialisme pacífic en la costa de Veneçuela, però aquesta empresa va fracassar. Les Cases va ingressar en l'Orde dels Dominics i es va fer frare, deixant la vida pública durant una dècada. Va viatjar a Centreamèrica, actuant com a missioner entre els maies de Guatemala i participant en els debats entre els eclesiàstics colonials sobre la millor manera d'atreure als nadius a la fe cristiana.

Va tornar a Espanya per a reclutar més missioners i va continuar pressionant per l'abolició de l'encàrrec, obtenint una important victòria amb l'aprovació de les Lleis Noves en 1542. Va ser nomenat bisbe de Chiapas, però va exercir el càrrec durant poc temps abans de veure's obligat a tornar a Espanya a causa de la resistència a les Noves Lleis per part dels ordinaris, i als conflictes amb els colons espanyols per la seva política a favor dels indis i la seva postura religiosa activista. Va servir en la cort espanyola durant la resta de la seva vida; allí va exercir una gran influència en els assumptes relacionats amb les Índies. En 1550 va participar en el debat de Valladolid, en el qual Juan Ginés de Sepúlveda sostenia que els indis eren menys que humans i necessitaven dels amos espanyols per a civilitzar-se. Les Cases sostenia que eren plenament humans i que era injustificable sotmetre'ls per la força.

Bartolomé de les Cases va passar 50 anys de la seva vida lluitant activament contra l'esclavitud i l'abús colonial dels pobles indígenes, especialment intentant convèncer a la cort espanyola que adoptés una política de colonització més humana.