# data[].attributes.body
Mai vaig voler menjar-me la princesa. Bé, potser no he sigut el millor veí, però amb ella era diferent. M’agradava de debò la seva companyia. Jugàvem i ens explicàvem històries, fins i tot ens fèiem regals. De fet, tenia preparada una rosa per donar-li el proper dia, però va haver d’aparèixer el maleït cavaller de ferro. Em va enfilar amb la seva llança, travessant-me el pit, i mentre jeia a terra, em va robar la rosa, es va emportar la meva amiga i va tornar al poble donant-se importància. Ara tot s’ha acabat: el drac, la princesa i la rosa.

# data[].attributes.body
Aquell dia era farcit de coses per fer, el mòbil de la Nuri no es cansava d'amoïnar-la amb xiulets de notificacions. Tenia cita amb perruquera i la perruqueria va ser el lloc on la sort la va abandonar. "Tancat". Va esperar fins una notificació del mòbil. A l'estació de carrilet no hi era el tren que agafava per a anar a la feina. Va marxar a tot drap a la estació d'autobusos. Arribava tard, però no hi havia ningú. "Canvi d'horari, avui una hora més", llegeix en un diari del quiosc.

# data[].attributes.body
-"No ho assoliràs!"

...de sobte, m'hi vaig despertar tremolant. Era la veu que em clavava punyals al cor amb les seves despietades paraules. Cada nit m'empaitava i assetjava al llarg
dels racons foscos dels meus pensaments i al matí, em despertava paralitzada al mateix lloc; una golfa tenebrosa de la qual rares vegades me'n podia o volia escapar. La obscuritat que envaïa el meu cos i cap era una mena de Pulsa Denura que m'hi tenia segrestada i els petits raigs de llum que es ficaven per les finestres tancades arribaven a ser molestes per uns ulls que ja no
volien veure la vida a color.

# data[].attributes.body
La teva veu s’apaga, els teus sentits també, poc a poc no sents res, però amb els teus ulls em crides: fes-me el teu últim petó de papallona, per si de cas demà ja no puc sentir-lo!

# data[].attributes.body
Un viatge a Terra del Tío Sam va prometre la seva tieta, la extranjera. Però, els anys va passar i sense promessa es va quedar.

De gran se’n va anar, amb un viatge familiar, un orgull per tothom, la tieta, la extranjera no s'ho creurà.

En el avió li van robar, un traductor va demanar. El nen i el seu Inglés de Cambridge ja no sabían que explicar.

En inmigración no es pot trucar. La policía va bromejar, està bé riure d’altre?

A la gran manzana van estar, indocumentats i sense diners per un somni americà, això que us fa pensar?

# data[].attributes.body
En Jordi es va aixecar del llit ben d’hora. A la taula, l’esperaven els seus pares i la seva germana amb el seu esmorzar preferit. “Felicitats Jordi!”, li deien tots, mentre li regalaven una flor de plàstic i rebia a la tauleta tàctil l’últim llibre de l’Albert Espinosa. Com cada any, el seu pare li explicava com els catalans celebraven aquell dia a la seva època. Abans que el canvi climàtic convertís tota la Terra en un desert, la gent es regalava roses i llibres. “Pare, no siguis carca, som al 2080. Sempre amb les teves històries del passat!”.

# data[].attributes.body
Es van congregar moltes lletres en unes aigües termals. Contentes i relaxades, van realitzar diferents jocs, formant fins a cent paraules amb què feien: contes, embarbussaments, endevinalles i acudits. I encara que van ser separades per grups a aigües termals més petites, seguien jugant entusiasmades. Fins que  van ser arrossegades a un gran túnel ple de punxes gegants, a dalt i a baix i una enorme serp per la qual van lliscar, arribant a un lloc molt àcid on de seguida es van desfer. I així els comensals acabaven el primer plat i es preparaven per al segon: Ànec confitat.

# data[].attributes.body
El sol resplendia en un calorós dijous de juny, l’ou ballava al claustre, sumptuoses catifes de flors cobrien la plaça i els feligresos l’abarrotaven per no perdre’s cap detall del Corpus Christi. Estava baixant pel carrer del Bisbe i, quan vaig mirar cap a la processó, el vaig veure; el meu cor es va parar un instant i després es va obrir per acollir totes les emocions que estaven naixent en mi. Una aparició, un amor a primera vista. Sabia que si feia un pas endavant, la meva vida no seria la mateixa. I ho vaig fer.

# data[].attributes.body
“Dos homes d’ulls verds, un amb bigoti i cabells negres i l’altre tot vestit de negre, van trobar-se  en mig d’una illa. Es van mirar desafiants i van barallar-se amb ungles i dents”. De sobte, el pare de la Valentina va dir-li: –No deixis que els gats es barallin-. –Però papa, juguen a trobar el tresor- respongué. El seu pare la va mirar mentre la Valentina continuava amb la història... “Els dos homes van topar amb un cofre ple de peixos d’or i una carta que deia: Per als meus fills Pirata i Ninja.  I de seguida es van abraçar”.

# data[].attributes.body
Obre els ulls. La mirada blava travessa el sostre emblanquinat. No sap on és. No es pot moure. El seu cervell envia la informació als dits del peu. El subtil moviment del llençol revela la presència de vida, una vida que s’obre camí fins la buidor eterna del seu estómac. Un pessigolleig desperta la seva mà, que es mou lentament fins assolir el seu coll. La gola, per què li fa mal? Amb prou feina s’incorpora per descobrir el rellotge de paret blanc i asèptic. Dos quarts de vuit, quinze de maig de dos mil vint-i-dos.

# data[].attributes.body
Després de sopar, el treia. Al agafar-lo, el tacte encara era una mica fred, però sabia que s’escalfaria. Cada dia era el mateix modus operandi.
Començava a agitar-lo lentament, però sense pausa. Quan l’agitació esdevenia més intensa, tot el cos li tremolava, sobretot els braços. Tenia por que, de sobte, li explotés a les mans i embrutar-ho tot. Per això, quan sentia el so del líquid, s’aturava. Li llevava la tapa i el menjava amb plaer. Li agradaven els de llimona, i, sobretot, els de la Fageda. De nou, havia posat més èmfasi al iogurt que a la seva parella.

# data[].attributes.body
Els somriures ja no s’havien de fer amb els ulls; els colzes van cedir de nou el relleu a les mans com a protagonistes del afecte; el dolç tacte dels cabells sota les galtes dels estimats en les abraçades quasi oblidades... de cop tot va tornar. Els moments mítics de lectura dels llavis dels amics que eren a l'altre costat del bar demanant-te què vols per beure a les tres de la matinada, ja tornaven a ser reals.

Tot va acabar com va començar, de cop, a la fi.

# data[].attributes.body
Ahir la meva ciutat va cremar devorada per les flames i en Paul, va morir cremat.

Avui crearé una nova; potser en aquesta morirà enverinat.

# data[].attributes.body
Els textos del concurs no han passat per cap tipus de correcció lingüística