# data[].attributes.headline
Мандри - без словника та прекладача.

# data[].attributes.subject
Мандри - без словника та прекладача.

# data[].attributes.body
Четвертий урок.
ТЕМА № 3.
Мандруємо - до Угорщини, щоб познайомитися з народними угорськими таночками та композитором Йоганом Брамсом і його "УГОРСЬКИМИ ТАНЦЯМИ"
та робимо ЗУПИНКИ на станціях 1)народної музики та 2)композиторської !!!...

# data[].attributes.headline
Зображення ЧАРДАШУ

# data[].attributes.subject
Зображення ЧАРДАШУ

# data[].attributes.headline
... ось так виглядав ЧАРДАШ на старовинних ( і не тільки) картинках...

# data[].attributes.subject
... ось так виглядав ЧАРДАШ на старовинних ( і не тільки) картинках...

# data[].attributes.headline
Чардаш... Таким його

# data[].attributes.body
Чардаш... Таким його бачили різні художники!...

# data[].attributes.headline
Угорський фольклорний таночок ЧАРДАШ

# data[].attributes.subject
Угорський фольклорний таночок ЧАРДАШ

# data[].attributes.body
... у виконанні професійного хореографічного колективу...

# data[].attributes.headline
Народний танок - ЧАРДАШ

# data[].attributes.subject
Народний танок - ЧАРДАШ

# data[].attributes.attachment_link.title
Турянська Долина - Чардаш з Тур'я Ремети

# data[].attributes.headline
Фольклорний ЧАРДАШ

# data[].attributes.subject
Фольклорний ЧАРДАШ

# data[].attributes.body
А тут танцювальні рухи виконуються так само, як і декілька століть тому...
Тому і називаються - ФОЛЬКЛОРНІ!...

# data[].attributes.attachment_link.title
Венгерский Государственный Народный Ансамбль (танец)

# data[].attributes.headline
Весела та запальна СУЧАСНА інтерпретація старовинного народного ЧАРДАШУ

# data[].attributes.subject
Весела та запальна СУЧАСНА інтерпретація старовинного народного ЧАРДАШУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Hungarian gypsy dance a little differently

# data[].attributes.headline
На Станції КОМПОЗИТОРСЬКІЙ.  "Угорський танок № 5" Йогана Брамса

# data[].attributes.subject
На Станції КОМПОЗИТОРСЬКІЙ.  "Угорський танок № 5" Йогана Брамса

# data[].attributes.body
... я пропоную послухати, як "австро-угорський" композитор Йоган Брамс по своєму "побачив" та "намалював" угорські таночки...
Один із його "УГОРСЬКИХ ТАНЦІВ"

# data[].attributes.attachment_link.title
И. Брамс. Венгерский танец №5

# data[].attributes.headline
Станція ВИКОНАВСЬКА... 

# data[].attributes.subject
Станція ВИКОНАВСЬКА... 

# data[].attributes.body
Напопулярніший виконавський склад, ОРКЕСТР, що разом зі своїм диригентом Андре Рьйо популяризує класичну композиторську музику та робить її ЦІКАВОЮ для ВСІХ !!!...

Андре РЬЙО, відомий австрійський диригент, запрошує до себе найцікавіших музикантів

# data[].attributes.attachment_link.title
André Rieu - Hungarian Dance (live in Sydney)

# data[].attributes.headline
Сьогодні на нас чекає іще одна СТАНЦІЯ!...

# data[].attributes.subject
Сьогодні на нас чекає іще одна СТАНЦІЯ!...

# data[].attributes.body
І я пропоную згадати про СВЯТО, яке прийде до нас у НЕДІЛЮ...
Тож - СПІВАЙМО...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мар'яна Тернінко

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Бурмака   Писанка

# data[].attributes.headline
П'ятий урок. Тема № 4

# data[].attributes.subject
П'ятий урок. Тема № 4

# data[].attributes.body
Музика мандрує світом БАРКАРОЛИ та УВЕРТЮРИ...
Я пропоную вам всім ЗУПИНКУ на Станції БАРКАРОЛИ та СЛУХАННЯ музики відомого українського композитора Миколи ЛИСЕНКА.
Слухаючи музику, я ПРОПОНУЮ вам ПОМІРКУВАТИ над тим,  який НАСТРІЙ принесла вам ця музика?!...
А іще - дати відповідь на питання, для якого виконавського складу ( чи для якого інструменту ) написана ця музика?!...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Мамієнко

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Лисенко "Баркарола"

# data[].attributes.headline
СТАНЦІЯ Інформацфйна

# data[].attributes.subject
СТАНЦІЯ Інформацфйна

# data[].attributes.body
Ми продовжуємо МАНДРИ, та на Станції ІНФОРМАЦІЙНІЙ пропоную ознайомитися швиденько із історією Жанру БАРКАРОЛИ та деякими фактами БІОГРАФІЇ Миколи Лисенко...

Баркаро́ла (від 'італ. barca — човен) —

1. вид човна

2. Пісня венеціанських човнярів, часом імпровізована (див. баркарола (жанр))

3. Вокальний або інструментальний музичний твір мрійливо-ліричного характеру, з спокійною, плавною мелодією на фоні розміреного супроводу, що нагадує ритм руху весел та сплески хвиль. Музичний розмір баркароли здебільшого 6/8. Багато композиторів створювали баркароли для голосу, хору або інструментів (М. Лисенко, П. Чайковський та інші).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мико́ла Віта́лійович Ли́сенко (, с. Гриньки (нині Кременчуцький район) - 24 жовтня ( 6 листопада) 1912, Київ) - український композитор, піаніст, диригент, педагог, збирач пісенного фольклору, громадський діяч.

До найвідоміших творів Лисенка належать музика гімнів "Молитва за Україну" та "Вічний революціонер", котрі зокрема виконував хор Кирила Стеценка під час Свята Злуки, опери "Тарас Бульба", "Наталка Полтавка" та інші. Лисенко створив численні аранжування народної музики для голосу й фортепіано, для хору та мішаного складу, а також написав значну кількість творів на слова Тараса Шевченка.

Походження

Народився в селі Гриньки Кременчуцького повіту Полтавської губернії (нині Кременчуцький район, Полтавська область, Україна) в родині дворянина Віталія Романовича Лисенка, полковника Орденського кірасирського полку Це село належало Миколі Булюбашу, материному дядькові. Батько був високоосвіченою людиною, удома розмовляв українською.

Мати, Ольга Єреміївна, походила з полтавського поміщицького роду Луценків та з козацького роду Булюбашів. Освіту здобула у Петербурзькому Смольному інституті шляхетних дівчат, розмовляла майже винятково французькою і примушувала до цього всіх членів родини.

Походив з козацько-старшинського роду Лисенків. Як одного з засновників роду історичні документи засвідчують Якова Лисенка (1-а половина XVII століття, брав активну участь у визвольній війні). Іван, син Якова, - відомий військовий і політичний діяч 2-ї половини XVII століття, був Чернігівським, пізніше Переяславським полковником, згодом - наказним гетьманом; 1695 року брав участь в Азовських походах. Його син Федір (прапрадід Миколи Віталійовича) з 1741 року був генеральним суддею.

Отже, змалку Микола знав французьку й українську мови, російську абетку вивчив від батькового однополчанина російського поета Афанасія Фета. Хрещеними батьками Миколки були дядько Андрій та рідна сестра знаменитого математика Михайла Остроградського Марія Остроградська, яка була дружиною двоюрідного діда Миколи Булюбаша.

Уже в п'ять років мати Миколи, Ольга Єреміївна, побачила хист хлопчика до музики і розпочала опікуватись його навчанням. Сама чудово грала на роялі, відчула музичність сина і дала йому перші уроки. З п'яти років батьки запросили для малого вчительку. Лисенко після домашнього виховання вчився у Києві, спочатку в пансіоні Вейля (тут він брав уроки в чеха Нейнквіча), потім - у пансіоні Гедуена (викладач - чех Паночіні), в якому дітей готували до гімназії.

1855-го року почав здобувати освіту у привілейованому навчальному закладі - 2-й Харківській гімназії, де навчався у Миколи Дмитрієва і чеха Вільчека. Талановитий підліток швидко став популярним у місті піаністом, якого запрошували на вечори і бали, де він виконував фортепіанні сонати Моцарта, Бетховена, вальси Шопена, блискуче імпровізував на теми українських народних пісень.

Закінчивши гімназію, вступив на природничий факультет Харківського університету. Але в 1860 році через матеріальні труднощі родина Лисенків переїхала до Києва, і Микола разом із троюрідним братом Михайлом Старицьким перевівся до Київського університету. Першого червня 1864 року Микола Віталійович закінчив з відзнакою фізико-математичний факультет "по разряду естественных наук", а у травні 1865 року захистив дисертацію на тему "Розмноження нитчастих водоростей" й одержав ступінь кандидата природничих наук. Входив до ряду українських студентських товариств і церковних хорів. Українська народна музика стала його пристрастю, і він розпочав етнографічну працю зі збирання та вивчення української народної пісні, яка продовжувалась все життя.

Серед українського студентства університету панувала атмосфера патріотизму, і це сприяло формуванню Лисенка як громадського діяча. Разом з іншими родичами та друзями Михайлом Драгомановим, Михайлом Старицьким, Петром Косачем він належав до "Київської Громади", працював у кількох гуртках, пов'язаних з етнографічною діяльністю, заснував і провадив студентський хор, організовував концерти. Громадівці відкрили власним коштом недільні школи та бібліотеки, працювали у них. Лисенко просто перемінився і почав переконувати друзів, що не тільки з народом, а й між собою треба розмовляти українською. Вони пішки мандрували Україною, збирали фольклор. Так, 1861 року Лисенко та Старицький провели новорічні свята на Полтавщині у свого товариша, автора гімну України Павла Чубинського. Коли в травні 1861 року було перепоховання Тараса Шевченка, київські студенти шляхтичі Михайло Драгоманов, Петро Косач, Тадей Рильський, Михайло Старицький та Микола Лисенко упряглися в траурний віз і Ланцюговим мостом, а потім Дніпровською набережною доправили його до церкви Різдва на Подолі.

19 лютого 1865 року, після закінчення університету, М. Лисенко вперше виступив у Києві як піаніст в рамках концертів Російського музичного товариства. У програмі - 3-й концерт Л. Бетховена.

Лейпциг, Київ, Петербург

У 1865- 1867 роках, одразу після закінчення Київського університету, працював у Таращі на посаді мирового посередника. Там же в Таращі на посаді офіцера драгунського полку служив і батько Миколи Лисенка, Віталій Романович. У цей період Лисенки активно збирали фольклор і опублікували розвідку "Про історичні вподобання у смаках і модах народного одягу в Сквирському та Таращанському повітах".

З 1867 року навчався у Лейпцизькій консерваторії, де вчився як піаніст, відвідував лекції з музично-теоретичних дисциплін, освоював гру на скрипці й органі, та брав додаткові лекції з композиції та теорії музики. Його педагогами були Карл Рейнеке (фортепіано, приватні лекції з композиції та оркестрування), Ігнац Мошелес (фортепіано), Фердинанд Давід (клас ансамблевої та оркестрової гри), Ернст Венцель (фортепіано), Ернст Фрідріх Ріхтер (теоретичні дисципліни: складний контрапункт, імітація, канони, хорали на певний мотив), Роберт Веніамін Паперітц (теоретичні дисципліни: поліфонічні варіації на cantus firmus, фуга). У вільні хвилини Лисенко відвідував оперний театр, картинні галереї, церкву святого Томи, Гевандгаус. Незважаючи на щільний графік навчання, був активним пропагандистом українства в Європі.

28 грудня 1867 року в Празі відбувся успішний концерт Лисенка, де він виконав багато українських пісень у власних фортепіанних аранжуваннях.

Влітку 1868 року одружився з Ольгою О'Коннор, яку він узяв з собою до Лейпцига (вона студіювала вокал). Подружжя не могло мати дітей, тому по 12 роках спільного життя тихенько розійшлися.

1869 року завершив навчання у консерваторії, пройшовши 4-річний курс навчання усього за два роки. В характеристиці, доданій до випускного свідоцтва про закінчення консерваторії, сказано: "Пан Лисенко, при своїй зразковій старанності й чудовому таланті, досяг блискучих успіхів і є піаністом, віртуозна техніка й характерне, піднесене та духовно наснажене, виконання якого значно виходять за межі того, що звичайно вимагається від учнів". Під час навчання написав декілька інструментальних творів, зокрема 1-у частину симфонії та симфонічну увертюру "Ой запив козак, запив", струнний квартет та тріо, а також видав свою першу збірку українських народних пісень для голосу й фортепіано. Тоді ж Лисенко написав і свої перші твори на слова Тараса Шевченка: "Заповіт", "Ой одна я, одна", "Туман, туман долиною". Першу збірку пісень Лисенка видав своїм коштом у Лейпциґу його добрий приятель Петро Косач, вважаючи це за суто дружню послугу і тримаючи це в таємниці.

Повернувшись до Києва, відновив свої концертні виступи як професійний піаніст, а також, у 1869/70 навчальному році викладав гру на фортепіано у щойно відкритому Київському музичному училищі при РМТ.

1 лютого 1870 року М. Лисенко дав концерт у залі Дворянського зібрання (будинок не зберігся, його зруйновано 1976 року для будівництва нинішнього Будинку профспілок),виконавши чотири фантастичні п'єси Шумана, фантазію "Мандрівник" Шуберта, п'єси із власної сюїти і кілька творів з першої Лисенкової серії "Музики до Кобзаря" у виконанні співака М. Богданова. Завдяки успіху, з кінця 1870-х років продовжив виступати не лише у Києві, а й у Полтаві, Чернігові, Катеринославі тощо. Лисенко провів чотири великих гастрольних турне: 1892-3, 1897, 1899, 1902 років. Програма складалась із двох відділів - на початку Лисенко виступав як піаніст з виконанням власних творів, а потім співав хор, якому Микола Віталійович акомпанував. Всю організаційну роботу також виконував композитор. Це була потужна пропаганда української музики.

5 (17) грудня 1872 року в приміщенні початкової школи сестер Марії та Софії Ліндфорс (будинок № 21 на вулиці Фундуклеївській) відбулася перша вистава українського музичного театру в Києві - "Чорноморці", автором якої був Микола Лисенко. Постановник опери - троюрідний брат композитора Михайло Старицький. Він же - автор лібрето (за мотивами твору Якова Кухаренка).

У 1874-1875 роках вдосконалював майстерність у Петербурзі в Миколи Римського-Корсакова.

Київ. Зрілий період

1878 - Микола Віталійович обіймав посаду педагога з фортепіано в інституті шляхетних дівчат. Тоді ж настали зміни і в особистому житті - Микола Віталійович взяв другий (цивільний) шлюб з Ольгою Антонівною Липською ( 1860- 1900), яка була піаністкою і його ученицею. Від цього шлюбу мав 7 дітей (двоє з них померли в ранньому віці). Цікаво, що своїй громадянській дружині, матері його дітей, Лисенко не присвятив жодного твору (натомість своїй першій дружині Ользі О'Коннор він присвятив 11 творів, серед яких обробка української народної пісні "Ой на гору козак воду носить..." та "Коли розлучаються двоє").

Цього ж 1878 року в складі експедиції В. Беренштама побував на острові Хортиці, обходив усі скелі, наслухався козацьких пісень, взяв участь у розкопках. Побачене й почуте надихнуло композитора на створення опери "Тарас Бульба". " Ви не можете уявити собі, земляче, - писав Лисенко, - як допомогла мені та давня подорож на Хортицю. Картина Січі, козачих зборів, виборів кошового - хіба ж я написав би їх, якби не побачив власними очима залишки славної минувшини?..." Петро Чайковський прохав митця приїхати до Петербурга і поставити оперу, щоправда, російською мовою, на що М. Лисенко не погодився. Пройшло трохи часу і Римський-Корсаков приїхав до Києва і запросив композитора до Росії.

З 1869 року жив у Києві, де працював учителем гри на фортепіано, а 1904 року відкрив власну Музично-драматичну школу.

Був у центрі музичного і національно-культурного життя Києва - виступав з концертами як піаніст, організовував хори, концертував з ними у Києві і по всій Україні. Грошовий збір від концертів йшов на громадські потреби, зокрема, на користь 183 студентів Київського університету, відданих у солдати за участь в антиурядовій демонстрації 1901 року.

Брав участь у "Філармонічному товаристві любителів музики і співу", "Гуртку любителів музики і співу", "Гуртку любителів музики" Я. Спиглазова, в організації недільної школи для хлопців-селян, пізніше - в підготовці "Словника української мови", у переписі населення Києва, в роботі Південно-Західного відділу Російського Географічного Товариства. Виступав як піаніст у концертах Київського відділення Російського музичного товариства, на вечорах Літературно-Артистичного Товариства, членом правління якого він був, у щомісячних народних концертах у залі Народної аудиторії. Організовував щорічні шевченківські концерти.

1904 року Лисенко відкриває першу в Україні національну Музично-драматичну школу (з 1913 року - імені Лисенка), яка працювала у програмному режимі вищих мистецьких навчальних закладів. Разом з Олександром Кошицем організував 1905 року музично-хорове товариство "Київський Боян", головою якого був до кінця життя.

1908 року він став засновником та головою ради правління "Українського Клубу", де об'єднав видатних діячів української науки, культури та мистецтва (таких, як Іван Огієнко, Дмитро Антонович, Микола Біляшівський, Сергій Єфремов, Олександр Олесь, Олена Пчілка, Леся Українка, Любов Яновська, Марія Заньковецька, Микола Садовський, Людмила Старицька-Черняхівська, М. Старицька, Софія Русова, Мартирій Галин, Олександр Черняхівський, Федір Матушевський, Михайло Кривинюк та інших) для просвітницької роботи серед населення шляхом читання лекцій, рефератів, показу вистав, організації подорожей. З 1912 року "Український клуб" було реорганізовано у Клуб "Родина", його очільником став Федір Матушевський.

Обставини української дійсності були такими, що не дозволяли Лисенку обмежитись лише артистичною діяльністю. Проте все ж головним своїм покликанням вважав композиторську діяльність, тому старався зробити якомога більше. Писав твори у різних жанрах: оперному, хоровому, вокальному, інструментальному, а обробці української народної пісні надавав величезного значення. Започаткувавши свідомий національний напрям в українській музиці, Микола Лисенко ще за життя заслужив собі епітет "батько української музики". Коли 1903 року він прибув до Галичини на ювілейні урочистості з нагоди 35-ліття творчої діяльності, був вражений ентузіазмом та шаною, з якими його скрізь зустрічали. З огляду історичної ролі для української культури Миколу Лисенка порівнюють із Едвардом Грігом, Бедржихом Сметаною, Михайлом Глінкою та іншими представниками національних музичних культур XIX століття.

Лисенка переслідував царський уряд, 1907 року його на деякий час заарештували.

Помер 6 листопада 1912 року в Києві раптово від серцевого нападу, поховали його на Байковому кладовищі ( надгробок - бетон, граніт; скульптор Юхим Білостоцький; встановлений у 1939), ділянка № 2.

Миколу Лисенка заслужено вважають засновником української національної музики. Суттєву роль у цьому відіграла як його композиторська, так і етнографічна діяльність.

Етнографічна спадщина Лисенка - запис весільного обряду (з текстом і музикою) у Переяславському повіті, запис дум і пісень кобзаря О. Вересая, розвідки "рос. Характеристика музыкальных особенностей малорусских дум и песен, исполняемых кобзарем Остапом Вересаем" ( 1874 рік), "Про торбан і музику пісень Відорта" ( 1892 рік), "Народні музичні струменти на Вкраїні" ( 1894 рік).

Сам композитор підкреслював важливість глибокого знайомства із фольклором:

Яка то є велика потреба музикові, а заразом і народникові повештатися поміж селянським людом, зазначити його світогляд, записати його перекази, споминки, згадки, прислів'я, пісні і спів до них. Вся ця сфера, як воздух чоловікові потрібна; без неї гріх починати свою працю і музикові й філологові[13]

У композиторській спадщині Лисенка важливе місце займають твори на тексти Тараса Шевченка. Музика до "Кобзаря", "Радуйся, ниво неполитая", "Б'ють пороги", "Гайдамаки", "Іван Гус" тощо, що стали наріжним каменем подальшого розвитку українського академічного музичного мистецтва та утвердження його самобутності. Лисенко - автор опер "Різдвяна ніч" (1874), "Утоплена" (1885), "Наталка Полтавка" (1889), "Тарас Бульба" (1890), "Енеїда" (1910), дитячих опер "Коза-дереза" (1880), "Пан Коцький" (1891), "Зима і Весна" (1892), оперети "Чорноморці", які стали основою українського національного оперного мистецтва.

Попри політику царського уряду, спрямовану на знищення української мовної самосвідомості, що простягалася й на музичну сферу (зокрема Емський указ 1876 року забороняв також і друкування українською мовою текстів до нот), Микола Лисенко займав однозначну й непохитну позицію щодо статусу українського слова в музичній творчості. Доказом принципового ставлення митця до українських текстів є те, що в своїх численних хорах і солоспівах, написаних на слова різних поетів, він звертався переважно до українських авторів ( Іван Франко, Леся Українка, Олександр Олесь, Олександр Кониський тощо), а коли брав за основу вірші інших - наприклад, Г. Гейне чи А. Міцкевича, то завжди в перекладах, здійснених Михайлом Старицьким, Лесею Українкою, Максимом Славинським, Людмилою Старицькою-Черняхівською й іншими. Показово, що в багатій вокальній спадщині Миколи Лисенка є лише один романс "рос. Признание " на російський текст С. Надсона. Однак вже інший солоспів на вірші цього вельми популярного серед музикантів російського поета - "У сні мені марилось небо" - перекладений.

Хоча Лисенко був світським композитором, він усе ж написав декілька творів на духовну тематику: "Камо пойду от лиця Твоєго", "Херувимська" та молитву "Боже великий, єдиний" (слова О. Кониського), а також здійснив обробки трьох побожних пісень - "Пречиста Діво, мати Руського краю", "Хресним древом", "Діва днесь пресущественного раждаєт".

Отримавши фахову освіту як піаніст, Лисенко став автором ряду фортепіанних творів великих та малих форм - це "Українські рапсодії" (gis moll, a moll), "Героїчне скерцо" op. 25, "Епічний фрагмент" op.20, "Українська сюїта". Фортепіанні мініатюри М. Лисенко об'єднував у невеликі цикли - "Альбом літа 1900" op. 37, "Альбом особистий" op. 40 тощо.

З епічних творів, за доби самостійності, найбільшу популярність отримав його "Запорозький марш": спочатку в обробці НАОНІ Віктора Гуцала, згодом, на ювілейну 25-ту річницю, був презентований як зустрічний марш ЗСУ на параді до дня Незалежності.

Родина. Нащадки

Вже 14 вересня 1913 року в Полтаві відбулося вшанування пам'яті Миколи Лисенка з нагоди першої річниці його смерті. До цієї дати полтавська громада опублікувала життєпис композитора (В.Будинець "Славний музика Микола Віталієвич Лисенко" (видання Полтавської української книгарні, 1913).

Іменем Миколи Лисенка назвали провідні мистецькі установи України, такі як Львівська національна музична академія (1903 рік), Харківський академічний оперний театр (1944 рік), Колонний зал Національної філармонії (1962), Київська спеціалізована музична школа (1944 рік), Полтавське державне музичне училище.

Ім'я Лисенка носить також провідний камерний колектив - струнний квартет

29 грудня 1965 поруч з Національною оперою України на Театральній площі відкрили пам'ятник Миколі Лисенку. Скульптор Олександр Ковальов, архітектор Василь Гнєзділов.

Пам'ятник встановили на батьківщині композитора, в селі Гриньки.

У 1986 на кіностудії імені Олександра Довженка режисер Тимофій Левчук зняв історико-біографічний фільм "І в звуках пам'ять відгукнеться ...", який показує сторінки з життя Миколи Віталійовича Лисенка. Роль композитора у фільмі виконав Федір Стригун.

У 1992 Укрпошта випустила поштову марку і художній маркований конверт з оригінальною маркою, присвячені 150-річчю від дня народження Миколи Лисенка.

У 2002 до 160-річчя з дня народження композитора Національний Банк України випустив ювілейну монету номіналом 2 гривні. На аверсі монети зображено нотний уривок з композиції "Молитва за Україну" (1885), на реверсі - портрет Миколи Лисенка.

Українським музикантам щорічно присуджують Премію імені Миколи Лисенка. Періодично в Києві проводять Міжнародний музичний конкурс імені Миколи Лисенка.

Іменем Лисенка назвали вулиці у Києві, Львові та у місті Кам'янське.

Київські адреси Миколи Лисенка

вулиця Рейтарська, № 19 (мешкав впродовж 1888-1894 років)

вулиця Саксаганського, № 95 (мешкав впродовж 1898-1912 років) - тепер тут Будинок-музей Миколи Лисенка

Сценічні твори

Опери:

"Андрашіада" (лібрето Михайла Старицького і Михайла Драгоманова, 1866-77),

"Чорноморці" (лібрето Михайла Старицького за п'єсою Якова Кухаренка, 1872),

"Різдвяна ніч" (лібрето Михайла Старицького за повістю Миколи Гоголя, 1874),

"Утоплена" (лібрето Михайла Старицького за повістю Миколи Гоголя "Майська ніч", 1883),

"Наталка Полтавка" (п'єса Івана Котляревського, вокальні номери аранжував Микола Лисенко, 1889),

"Тарас Бульба" (лібрето Михайла Старицького за повістю Миколи Гоголя, 1890),

"Відьма" (текст Любові Яновської, 1901, незакінчена),

"Сапфо" (лібрето Людмили Старицької-Черняхівської, 1896-1904),

"Енеїда" (лібрето Миколи Садовського за Іваном Котляревським, 1910),

опера-хвилинка "Ноктюрн" (лібрето Людмили Старицької-Черняхівської, 1912),

дитячі опери (перші в українській музиці)

"Коза-Дереза" (1888),

"Зима і Весна, або Снігова краля", (1892) - всі 3 на лібрето Дніпрової Чайки (Людмили Василевської);

Музика до спектаклів

"Чарівний сон" (текст Михайла Старицького, 1894),

"Остання ніч" (текст Михайла Старицького, 1899) та інші.

Екранізація сценічних творів

За оперою "Наталка Полтавка" знято однойменну кінокартину у 1936 році, і телефільм у 1978 році.

Вокально-симфонічні твори

кантати:

"Б'ють пороги" (1878),

"Радуйся, ниво неполитая" (1883),

"На вічну пам'ять Котляревському" (1895) - всі на слова Тараса Шевченка;

"До 50-х роковин Шевченка" (1911) на слова Самійленка;

Для симфонічного оркестру

Менует і Адажіо, Увертюра на тему української народної пісні "Ой запив козак, запив" (всі 1869, рукописи не знайдено).

Симфонія (ч. І, 1869),

Фантазія "Український козак-шумка" (1872);

Камерно-інструментальні твори

Струнний квартет (ч. З, 1868),

Струнне тріо (1869);

для скрипки з фортепіано

для віолончелі і фортепіано

для фортепіано(56)

Українська сюїта у формі старовинних танців (1867-1869),

2 концертні полонези (1875),

2 рапсодії на українські народні теми (1875, 1877),

Соната (1875),

Баркарола (1873),

Розлука (вальс)

рондо, ноктюрни, мазурки, полонези, скерцо, вальси, марші, пісні, п'єси та інше;

транскрипції;

На слова Тараса Шевченка

"Іван Гус" (1881),

3 хори з поеми "Гамалія" ("Ой діброво, темний гаю" (1881), "Іван Підкова" (1903),
"Орися ж ти, моя ниво" (1903))

"Встає хмара з-за лиману" (1903),

"Давидів псалм" (1910) та інші,

На слова інших авторів:

"На прю!" (слова Михайла Старицького, 1876),

"Пливе човен" (народні слова, 1900),

"Вічний революціонер" (слова Івана Франка, 1899),

"Три тости" (слова Олександра Олеся, 1906),

"До 50-х роковин з дня смерті Тараса Шевченка" (слова Володимира Самійленка, 1911)

"Молитва" (слова Олександра Кониського, 1885) та інші;

На слова Тараса Шевченка

"Ой одна я, одна" (1868),

"Садок вишневий коло хати" (1868),

"Гетьмани, гетьмани" (1872),

"Якби мені черевики" (1872),

"По діброві вітер виє" (1872) та інші

На слова інших авторів:

"Милованка" (слова Адама Міцкевича, 1881),

"У мене був коханий, рідний край" (слова Генріха Гейне, 1893),

"Не забудь юних днів" (слова Івана Франка, 1898),

"Безмежнеє поле" (слова Івана Франка, 1898),

"Смутної провесни" (слова Лесі Українки, 1909),

"Айстри" (слова Олександра Олеся, 1907) та інші.

Вокальні ансамблі

"Ми заспівали й розійшлись" (слова Тараса Шевченка, 1869),

"Коли розлучаються двоє" (слова Генріха Гейне, 1893),

"Пряля" (слова Якова Щоголіва, 1898) та інші;

Обробки народних пісень

Понад 600 обробок українських народних пісень для хору або сольного виконання, зокрема:

для дітей

"Молодощі" (1876)

"Збірка народних пісень" (1908) тощо.

Музикознавча спадщина

Музично-фольклористичні праці: записи (13, 138, 20) українських народних пісень (з варіантами), пісень різних сусідніх народів, танців, маршів, дум (5) від кобзарів;

Характеристика музичних особливостей українських дум і пісень, виконуваних кобзарем Вересаєм (1873; опубліковано в "Записках Юго-Западного Отдела Русского Географического Общества", т.1, К., 1874; передрук.: К., 1978);

Про торбан і музику Відорта (Киевская старина, 1892, кн.2);

Боян. Народні музичні струменти на Вкраїнї / під редакцією Василя Лукича. Одвічальний за редакцію: Осип Маковей // Зоря : ілюстроване літературно-наукове письмо для родин. - Львів : видаване Науковим Товариством імені Шевченка, 1894.
Тж. перевидання: Народні музичні інструменти на Україні (Зоря, Л., 1894, № 1, 4-10; передрук: К., 1955);

літературно-критичні розвідки; Листи, К., 1964.

Записи творів Миколи Лисенка

Про Миколу Лисенка

Кращим показником цінностей є те, що Лисенка любило українське суспільство і визнавало його творчість великим внеском до капіталу національного життя. Це вища нагорода, яку може заслужити творець мелодій, створювач музичних образів.

"...він безсмертний. Він був вищим творцем краси, володарем чистих насолод мелодій"

1. https://www.findagrave.com/memorial/9596/mikola-lysenko

2. ↑ https://www.ukrainianartsong.ca/composers-1-1-1

3. ↑ / Енциклопедія України в Інтернеті O. Havrylyshyn, F. E. Sysyn, M. Moser et al. - Canadian Institute of Ukrainian Studies, 2001.

4. https://doi.org/10.1093/gmo/9781561592630.article.17272

5. ↑ К биографии Н. В. Лысенко (воспоминания М. Старицкого): Киевская старина № 12, 1903. - С. 446 [Архівовано 8 листопада 2020 у Wayback Machine.](рос.)

6. Чому для Миколи Лисенка було важливо довести, що українська музика відрізняється від російської - ipoltavets.com (укр.). 28 серпня 2022.

7. * Зільберман Ю. А. Київське музичне училище. Нарис діяльності. 1868-1924 роки: Монографія / Юрій Зільберман. - К. : Типографія "Клякса", 2012. - с.74

8. Гнатюк Л. А. Микола Лисенко і Лейпцизька консерваторія // Часопис Національної музичної академії України імені П. І. Чайковського. - 2012. - № 2 (15). - С. 24.

9. Київ: Енциклопедичний довідник / за редакцією А. В. Кудрицького. - К. : Головна редакція Української Радянської Енциклопедії, 1981. - 736 с., іл.

10. Лисенко М. В. Про народну пісню і народність в музиці. - К., 1955. - с. 53

11. Історія української бібліотечної справи в іменах (кінець ХІХ ст. - 1941 р.) : матеріали до біобібліографічного словника / авт.-уклад. Л.В. Гарбар ; ред. кол.: Г.В. Боряк, Л.А. Дубровіна (голова), В.І. Попик та ін. ; НАН України, Нац. б-ка України ім. В.І. Вернадського, Ін-т рукопису. - Київ, 2017. - C. 287. Архів оригіналу за 27 березня 2019.

12. Історія української бібліотечної справи в іменах (кінець ХІХ ст. - 1941 р.) : матеріали до біобібліографічного словника / авт.-уклад. Л.В. Гарбар ; ред. кол.: Г.В. Боряк, Л.А. Дубровіна (голова), В.І. Попик та ін. ; НАН України, Нац. б-ка України ім. В.І. Вернадського, Ін-т рукопису. - Київ, 2017. - C. 256. Архів оригіналу за 27 березня 2019.

13. Подається згідно з довідником Композитори України та української діаспори. - К. : 2004. - ISBN 966-8259-08-4.

14. "Ми заспівали, розійшлись" // Шевченківська енциклопедія: - Т.4:М-Па : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський.. - Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2013. - С. 197-199.

15. Музичне краєзнавство Полтавщини: від витоків до сьогодення / Укл.: Лобач О. О., Халецька Л. Л. - Полтава: Полт. обл. ін-т післядипл. педагогіч. освіти, 2009. - 360 с. - С. 144.

16. Музичне краєзнавство Полтавщини: від витоків до сьогодення / Укл.: Лобач О. О., Халецька Л. Л.- Полтава: Полт. обл. ін-т післядипл. педагогіч. освіти, 2009. - 360 с.- С. 144.

Старицький М. До біографії М. В. Лисенка. - К., 1905.

Будищанець В. (Щепотьєв В.). Видатний музикант М.Лисенко. - Полтава, 1913.

Кривусів-Борецький В. Батько української музики. - К., 1920.

Квітка К. М.Лисенко як збирач народних пісень. - К., 1923.

''Кобилянський Л.'' Микола Лисенко. - Л., 1930.

Шреєр О. М. В. Лисенко. - К., 1940.

Юдіна В. М. В. Лисенко. - К., 1941.

Витвицький В. Взаємини М. Лисенка з І. Франком [Архівовано 26 вересня 2021 у Wayback Machine.]. Краків : Українське Видавництво, 1942. 39 с.

Чаговець В. М.Лисенко. - К., 1947.

Дяченко В. Микола Віталійович Лисенко. Життя і діяльність. - К., 1951.

Вілінський М. Від редакції // М. Лисенко. Твори для Фортепіано. Зібрання творів в 20 томах. Том XIII. Музична редакція М. М. Вілінського. - Мистецтво, 1952.

Архімович Л., Гордійчук М. М. В. Лисенко. Життя і творчість. - К., 1952, 1963, 1992.

Гозенпуд А. Н. В. Лысенко и русская музыкальная культура. - М., 1954.

Лисенко О. Про Миколу Лисенка. Спогади сина. - К., 1957, 1959, М., 1960.

Лисенко О. Сонце української музики. - К., 1967.

Курковський Г. Лисенко-піаніст. - К., 1973.

Булат Т. Героїко-патріотична тема в творчості М. В. Лисенка. - К., 1965.

Булат Т. М.Лисенко: творчий портрет. - К., 1973, 1981.

Андрієвська Н. Дитячі опери М. В. Лисенка. - К., 1962.

Микола Лисенко - борець за народність і реалізм у мистецтві. Зб. статей. - К., 1965.

Лисенко М. В. у спогадах сучасників. - К., 1968.

Товстуха Є. Микола Лисенко. Роман, кн. І. - К., 1970.

Василенко 3. Фольклористична діяльність М. В. Лисенка. - К., 1972.

Архімович Л. М. В. Лисенко. "Тарас Бульба". - К., 1986.

"Тарас Бульба" М. В. Лисенка: зб. - К., 1958.

Яворський Е. "Тарас Бульба" М.Лисенка. - К., 1964.

Микола Лисенко та музичний світ: тези ювілейної наук, конференції 20-22.У.1992, К., 1992.

Українське музикознавство, вип. 27 (до ювілею М. В. Лисенка). - К., 1992.

Творчість М.Лисенка і духовний розвиток особистості: матеріали наук. читань. - Чернігів, 1992.

Записки НТШ, т. CCXXVI. Праці Музикознавчої комісії (матеріали про М.Лисенка). - Л., 1993.

Микола Лисенко у спогадах сучасників, у 2-х т, т. 1. - К., 2003.

Наталія Кашкадамова. Історія фортеп'янного мистецтва XIX сторіччя. - Тернопіль : АСТОН, 2006.

Ярема Якубяк. "Микола Лисенко і Станіслав Людкевич", НТШ, Львів - 2003.

Корній Л. П. Лисенко Микола Віталійович [Архівовано 13 квітня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2009. - Т. 6 : Ла - Мі. - С. 156. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1028-1.

Нотографічний покажчик видань музичних творів М. В. Лисенка / ред.: С. П. Костюк, О. П. Осадця; уклад.: О. П. Осадця Пер.: О. П Осадця; НАН України. Львів. наук. б-ка ім. В.Стефаника. - Л., 2001. - 418 c.

Київ. Енциклопедія / В. Г. Абліцов. - К.: Видавництво "Фенікс". 2016. - 288 с.

Українські композитори / Ред. та упоряд. М. Гаврилюк. - Буенос-Айрес: Укр. друк. "Чемпіон" Осипа Кузьмича, 1970. - 85 с.

Історія української бібліотечної справи в іменах (кінець ХІХ ст. - 1941 р.): матеріали до біобібліографічного словника / авт.-уклад. Л. В. Гарбар ; ред. кол.: Г. В. Боряк, Л. А. Дубровіна (голова), В. І. Попик та ін. ; НАН України, Нац. б-ка України ім. В. І. Вернадського, Ін-т рукопису. - Київ, 2017. - C. 256, 287.

Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Лисенко Микола Віталійович

# data[].attributes.attachment_link.title
Лисенко Микола Віталійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мико́ла Віта́лійович Ли́сенко (, с. Гриньки (нині Кременчуцький район) - 24 жовтня ( 6 листопада) 1912, Київ) - український композитор, піаніст, диригент, педагог, збирач пісенного фольклору, громадський діяч. До найвідоміших творів Лисенка належать музика гімнів "Молитва за Україну" та "Вічний революціонер", котрі зокрема виконував хор Кирила Стеценка під час Свята Злуки, опери "Тарас Бульба", "Наталка Полтавка" та інші.

# data[].attributes.headline
Мандруємо далі... До країни Іспанії!...Станція під назвою ІНФОРМАЦІЙНА чекає нас разом із УВЕРТЮРОЮ  Михайла Івановича Глінки під назвою "Арагонська хота"...

# data[].attributes.subject
Мандруємо далі... До країни Іспанії!...Станція під назвою ІНФОРМАЦІЙНА чекає нас разом із УВЕРТЮРОЮ  Михайла Івановича Глінки під назвою "Арагонська хота"...

# data[].attributes.body
Помандруємо до ІСПАНІЇ, країни, в якій у давнину народився ТАНОК, що згодом отримав назву "Арагонська хота"...  Музика цього запального, веселого народного таночку і надихнула композитора Глінку на створення "увертюри" під одноіменною назвою...

Пропоную вам - трішечки історії створення композитором цієї музики...
ПОЇХАЛИ...!!!

Хо́та (ісп.  і кат. jota «жо́та») — іспанський і каталонський народний танець з тридольним музичним розміром.

Рахується на рахунок "1-2-3"!  Виконується у дуже швидкому темпі. Хореографічно танець насичений підстрибування і підскоками.

Виконання хоти супроджується грою на гітарі, мандоліні, кастаньєтах тощо.

Хота, імовірно, походить з Арагону. Її виконання відрізняється в залежності від регіону, відтак виділяють хоту валенсійську, арагонську, кастильську, кантабрійську, наварську, астурійську, галісійську, мурсійську тощо. Щодо назви, то вона походить зі староіспанського слова xota, яке імовірно є арабізованим salto «стрибок» — šáwta.

Деякі композитори-неіспанці написали музичні твори на основі хоти:

французький композитор Жорж Бізе написав вступ до четвертої дії опери «Кармен» Арагонез у формі хоти.

російський композитор Михайло Глінка після мандрівки Іспанією написав п'єсу «Арагонська хота».

угорський композитор і піаніст Ференц Ліст написав хоту для фортепіано.

французький композитор Сен-Санс і російський композитор Блакірєв написали концерти для оркестру на тему хоти.

1. Іспанія, народний танок...
2. Композитор Михайло Глінка...
3. Увертюра - як ВСТУП до СПЕКТАКЛЮ.... ( пам'ятаєте, ми з вами вже розмовляли на тему, наприклад, ВСТУПУ до опер та балетів, коли музика в ОРКЕСТРОВІЙ ЯМІ починає лунати ПЕРЕД початком ДІЇ на Сцені... "Лускунчик" - пам'ятаєте?!!!...)

Хто бажає глибше зануритись в історію "Арагонської хоти" М.Глінки -  надаю посилання в інтернеті на інформацію... на жаль - російською... а тому - за бажанням...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Михаил Иванович Глинка стал первым русским композитором, побывавшим в Испании. Непосредственным толчком к решению посетить эту страну явилось известие о поездке Ференца Листа в Испанию - впрочем, в 1840 году, будучи в Париже, композитор признавался, что желание побывать там испытывал уже давно. Но намерение свое он осуществил не сразу, а только пять лет спустя. За это время Михаил Иванович великолепно освоил испанский язык, благодаря чему во время своей поездки он мог беспрепятственно объясняться с испанцами.

И вот наконец в 1845 г. - как раз в тот день, когда ему исполнился 41 год - композитор пересекает испанскую границу. Какая область испанской музыки интересовала его в первую очередь? Разумеется, не профессиональная, которую можно было услышать в театрах - она находилась под таким сильным влиянием итальянской музыки, что говорить применительно к ней о каком-либо национальном своеобразии было сложно. По этой причине Глинка обращает взор на то, что он называет "напевами простолюдинов" - и в этом деле он действительно преуспел, записав свыше двух десятков народных испанских мелодий. Возможность познакомиться с подобными напевами предоставляется ему еще до прибытия в Мадрид, куда он направляется через Бургос и Вальядолид.

В Вальядолиде Глинка встречает гитариста Феликса Кастильо. В исполнении этого музыканта он услышал арагонскую хоту - испанский народный трехдольный танец, и эта мелодия становится для композитора одним из самых ярких испанских впечатлений, а для его соотечественников - своеобразной "музыкальной эмблемой" Испании. Это стало возможным благодаря симфоническому произведению, за работу над которым Михаил Иванович принялся сразу же, как прибыл в Мадрид. Этой симфонической увертюре он дал заглавие "Блестящее каприччо на тему Арагонской хоты", ныне же оно более известно под более кратким наименованием "Арагонская хота". Это действительно блестящее произведение, создающее пленительный образ Испании с яркими красками ее природы и пламенными страстями ее жителей.

Увертюру, имеющую сонатную форму, открывает величественное минорное вступление в медленном темпе с красочными гармоническими сопоставлениями, фанфарными оборотами медных духовых и решительными восходящими мотивами струнных. Это своеобразная характеристика "места действия".

Вступление непродолжительно, и непосредственно за ним следует главная партия, в которой заложен внутренний контраст. Состоит она из двух тем. Первая из них - та самая мелодия хоты, которую Глинка слышал в Вальядолиде, в экспозиции увертюры она звучит у солирующей скрипки. Вторую - более напевную тему - интонируют поочередно (по одной фразе) гобой, кларнет и флейта. Деревянные духовые участвуют и во втором проведении первой темы. Оркестровка хоты подражает испанской народной музыке: пиццикато струнных имитирует звучание гитары, кроме того, используются кастаньеты.

Побочная партия не контрастная главной, напротив - две составляющие ее темы родственны двум темам главной, а их обороты вплетаются в сопровождение. Сходство тем усиливается единой гармонической структурой, характерной для хоты: тоника-доминанта-доминанта-тоника.

В развитии, сочетающем приемы варьирования и мотивной разработки, темы драматизируются и приобретают звучание напряженное, суровое и даже грозное. Элементы хоты звучат на фоне грохота литавр, но постепенно ее очертания восстанавливаются - и танцевальная мелодия вновь предстает во всем блеске. В едином потоке вихревой пляски сливаются все темы увертюры. В коде возвращается музыкальный материал вступления - фанфарные обороты - но здесь, окрашиваясь в мажорные тона, они звучат не сумрачно, как в начале увертюры, а празднично.

В Мадриде, где была написана "Арагонская хота", существовала традиция - в драматическом театре перед началом спектаклей исполнялись симфонические пьесы, и Глинка надеялся, что одной из них станет его испанская увертюра. Но надежды композитора не оправдались, и премьеры пришлось ждать пять лет. Состоялась она в Санкт-Петербурге в марте 1850 г.

Музыкальные Сезоны

# data[].attributes.attachment_link.title
Михаил Глинка "Арагонская хота"

# data[].attributes.attachment_link.description
Михаил Иванович Глинка стал первым русским композитором, побывавшим в Испании. Непосредственным толчком к решению посетить эту страну явилось известие о поездке Ференца Листа в Испанию - впрочем, в 1840 году, будучи в Париже, композитор признавался, что желание побывать там испытывал уже давно. Но намерение свое он осуществил не сразу, а только пять лет спустя.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Государственный академический ансамбль народного танца имени Игоря Моисеева

# data[].attributes.attachment_link.title
Арагонская хота. ГААНТ имени Игоря Моисеева.

# data[].attributes.headline
Станція Виконавська

# data[].attributes.subject
Станція Виконавська

# data[].attributes.body
Наостанок я пропоную вам виконати пісню, мандруючи разом із БРЕМЕНСЬКИМИ МУЗИКАНТАМИ

# data[].attributes.attachment_link.title
Бременские музыканты - Ничего на свете лучше нету - 2

# data[].attributes.headline
Урок № 5. Тема № 4

# data[].attributes.subject
Урок № 5. Тема № 4

# data[].attributes.body
Мистецтво, що єднає душі... Мандри наші продовжить Станція Духовної музики, тієї, що лунає у церквах... і пропоную вам всім разом, розучити та вивчити на уроці МОЛИТВУ..."молитву за Україну!"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алла Івашина.

# data[].attributes.attachment_link.title
Алла Івашина - Благослови (Молитва за Україну). Муз. і сл. В.Радченко

# data[].attributes.headline
Урок  № 5. Тема № 4. Мистецтво, що єднає душі... Духовна музика.

# data[].attributes.subject
Урок  № 5. Тема № 4. Мистецтво, що єднає душі... Духовна музика.

# data[].attributes.body
Чи бажаєте ви зупинитися на Станції, де лунає музика, що здобула назву від слова "ДУША"?!
Саме так!... Усе людство вважає, що саме у церквах лунає музика, що розбурхує всі емоції та почуття, які живуть у людській душі... Саме віруючі, що ходять до церкви та вірять у Бога, і вигадалитаке, начебто, незрозуміле усім, слово - ДУША!.. А музику, яка змушує людину замислитися над своїм духовним світом, над тим, що людина думає, відчуває, переживає і назвали
- "ДУХОВНА"!...
Але перед станцією Духовної Музики, я пропоную зупинитися - на іншій, де нас чекають наші друзі, без участі яких не з'явилися би професійні композитори, і не передали б нам у спадок всю свою, часто генільну, творчість...
Зрозуміли вже, на яку СТАНЦІЮ ми з вами потрапили??!!!..
Правильно! На СТАНЦІЮ Нотної Грамоти...
Саме ХРИСТИЯНСЬКІ МОНАХИ вигадали для користі та розвитку музичного мистецтва, та для того, щоб найкраща музика лунала саме у ЦЕРКВАХ - НОТНИЙ ЗАПИС, а згодом - НОТНУ ГРАМОТУ...
Нотний запис полегшував виконання духовної музики у церквах професійними співаками (музика спочатку у церквах лунала - виключно вокальна)... Співаки - виконавці-вокалісти, мали вже можливість співати музику по нотах... і це полегшувало їм роботу... Та й музика починала лунати - все складніша та складніша...
А я пропоную нам всім разом згадати трішечки історії зі створення та появи НОТ!!!...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перш ніж відповісти на це запитання, ми мусимо розуміти, що музика супроводжувала життя людини у всі часи. Без музики і танцю не відбувалось жодного дійства - чи то підготовка до полювання у мисливців, чи до сівби, чи святкування доброго врожаю, чи вдалого полювання. Ритуальні дійства первісної людини, храмові богослужіння - супроводжувались музичним виконанням.

І чим складнішою ставала музика, тим актуальнішою була передача кращих її зразків наступним поколінням.

Перші зразки запису музики сягають сивої давнини. Відомо, що в Древній Індії та Китаї вміли записувати музику. До нас дійшов клинопис Стародавнього Вавілону із музичним записом, якому більше 4,5 тисяч років.

У стародавній Греції музична культура була на високому рівні. Зокрема, видатний математик Піфагор, який жив 2,5 тисячі років тому, відомий своїми відкриттями у музиці.

В Київській Русі також існувала власна система запису музики, яка носить назву невменний (знаменний) безлінійний нотний запис.

Ось як він виглядав:

Та відомий нам зараз нотний запис безпосередньо повязують з ім'ям Гвідо д'Ареццо (Гвідо Аретинський) - італійського монаха, вчителя хорового співу, який жив тисяча років тому.

На меморіальній дошці з дому, у якому свого часу мешкав видатний музикант, ми можемо бачити запропоновану ним систему нотного запису, яка дуже нагадує сучасну.

На нотному стані, який складається з чотирьох лінійок, зліва записується ключ, та ноти - яких на той час є шість.

Досить кумедне походження назви нот, запропоноване Гвідо Аретинським - це перші склади рядків гімну співаків, з проханням захистити їх від раптової хрипоти. Такий спосіб позначення мав на меті полегшити процес запам'ятовування звуків. Ось текст цього гімну на латині:

Назва цих нот практично без змін дійшла до наших часів: УТ, РЕ, МІ, ФА, СОЛЬ, ЛЯ. Згодом УТ замінили на більш мелодійнішу ДО, і додали сьому ноту СІ.

А ось як виглядає сучасний нотний запис:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
хто придумав ноти? нотний запис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гвідо д'ареццо

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
хто придумав назви музичних нот? європейський нотний запис

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гвідо д'ареццо

# data[].attributes.attachment_link.title
Хто придумав ноти?

# data[].attributes.attachment_link.description
Перш ніж відповісти на це запитання, ми мусимо розуміти, що музика супроводжувала життя людини у всі часи. Без музики і танцю не відбувалось жодного дійства - чи то підготовка до полювання у мисливців, чи до сівби, чи святкування доброго врожаю, чи вдалого полювання. Ритуальні дійства первісної людини, храмові богослужіння - супроводжувались музичним виконанням.

# data[].attributes.headline
Урок № 5. Тема № 4. Мистецтво, що єднає душі... Духовна музика.

# data[].attributes.subject
Урок № 5. Тема № 4. Мистецтво, що єднає душі... Духовна музика.

# data[].attributes.body
Я пропоную для вас, за вашим вибором, переглянути декілька зразків музики, створеної КОМПОЗИТОРАМИ для лунання у церкві під час богослужінь... Причому, музику, яка лунає у християнських церквах - як православних, так і католицьких...
Тільки - не лякайтеся, бо вона за характаром - буває інколи доволі сумна,чи трагічна, чи драматична...
Почнемо - з духовної музики, написаної українськими композиторами...
І хоч у повести розмову про самого "ВІРУЮЧОГО" композитора, з усіх, що писали музику для виконання її у церкві...
Артемій ВЕДЕЛЬ...
Людина - істино віруюча, яка все своє праведне в усіх сенсах життя присвятила богослужінню..
Прочитайте за посиланням інформацію про те, як він жив, та в чому вбачав СЕНС свого ЖИТТЯ...
Можливо, для когось із вас ця інформація в подальшому, у більш дорослому віці, дасть поштовх для роздумів праведності (позитивності) своїх вчинків...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Артемій Лук'янович Ведель народився в Києві приблизно в 1767 році в міщанській родині. З дитинства мав чудовий голос. Вступив до академічного хору, потім у Київську духовну академію. Навчаючись у філософському класі, став регентом академічного хору. Спеціальної музичної освіти він не мав - все осягав практично, і дуже успішно: навіть був у студентському оркестрі першим скрипалем-солістом.

Слава про чудесний тенор Веделя йшла далеко за межі Києва, і московський генерал-губернатор Єропкін виписав його до Москви. По смерті останнього Ведель в 1794 році повернувся назад до Києва, де генерал Леванідов запросив його керувати хором, присвоїв звання поручика, потім капітана і зробив своїм ад'ютантом.

Хор швидко став кращим у Києві. Це період гучного успіху і розквіту композиторського таланту Веделя.

У 1795 році Леванідова призначили в Харків, і Ведель переїздить туди. Турчанинов, колишній його улюблениий учень, який жив кілька років з ним разом, зображує його у своїх мемуарах як чоловіка високорелігіозного, цнотливого, істинного постника і аскета в умовах мирського життя. Перебуваючи на військовій службі, Ведель вів замкнутий і споглядальний спосіб життя, уникав товариства і розваг. Удома займався написанням музики, читанням і молитвою. Щодня ходив до церкви, часто причащався, не їв м'яса, спав на грубому повсті.

У 1798 році Ведель звільнився, залишив усі атестати і чини, роздав майно, повернувся до Києва і почав юродствувати. Юродство він розумів як вищий подвиг самозречення, добровільне мучеництво. Його вважали божевільним, але люди, котрі його знали (Турчанинов, прот. І. Леванда) були впевнені, що юродство це - добровільне та свідоме. Незабаром він вступив послушником у Києво-Печерську Лавру, продовжуючи і тут поводитися дивно. Але композиції і в цей час Ведель не залишав.

За деякими джерелами, Ведель помер в 1806 році в інвалідному будинку, але по Турчанинову (що більш заслуговує довіри) - у 1810 році, В батьківському домі, куди переїхав за кілька днів до смерті. Поховання було вельми багатолюдним і урочистим. Однак, через чверть століття, Турчанинов, побувавши проїздом у Києві, вже не зміг відшукати його могилу.

Музика Веделя відрізняється, при повному підпорядкуванні пануючому тоді "італійському" стилю, великою відвертістю, увагою до молитовного тексту, піднесеною сентиментальністю та мелодійністю. Композитор намагався узгодити музику з текстом, відшукати релігійному молитовному змісту відповідні рухи мелодії, - описати чи ілюструвати текст музикою. Як людина глибоко релігійна, Ведель мав духовну потребу відображати в музиці найпотаємніші порухи душі. Взагалі ж у музиці Веделя переважає ліризм, часто наївний, але щирий.

Найбільшою популярністю користується концерт Веделя (для чоловічого тріо) "Покаяння відкрий мені двері". Це твір неодноразово був редагований різними композиторами, а аранжування для змішаного хору міцно увійшло в репертуар багатьох церковних хорів. Хоча цей піснеспів є стихирем і займає в богослужінні строго визначене місце, Ведель написав його як концерт. Незважаючи на заборони і відсутність публікацій, деякі твори Веделя (насамперед "Покаяння") стали чи не обов'язковою частиною репертуару багатьох церковних хорів і залишаються такими донині. Хоча з інших творів Артемія Веделя до наших днів у практиці церковних хорів залишилося дуже небагато, майстерне виконання їх під керуванням автора, який сам був чудовим співаком, сприяло збереженню і прославлянню цих творів.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія а.веделя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
видатні українські композитори

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
хоровий концерт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська духовна музика

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
хорова музика

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія А. Л. Веделя

# data[].attributes.attachment_link.description
Артемій Лук'янович Ведель народився в Києві приблизно в 1767 році в міщанській родині. З дитинства мав чудовий голос. Вступив до академічного хору, потім у Київську духовну академію. Навчаючись у філософському класі, став регентом академічного хору. Спеціальної музичної освіти він не мав - все осягав практично, і дуже успішно: навіть був у студентському оркестрі першим скрипалем-солістом.

# data[].attributes.headline
Урок № 5. Тема №4. Мистецтво, що єднає душі... Духовна музика.

# data[].attributes.subject
Урок № 5. Тема №4. Мистецтво, що єднає душі... Духовна музика.

# data[].attributes.body
Артемій Ведель. "ХЕРУВИМСЬКА"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Володимир Іваник

# data[].attributes.attachment_link.title
Херувимська А Ведель Архієрейський хор ЗНАМЕННЯ

# data[].attributes.headline
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.subject
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.body
А сьогодні нашою зупинкою на Станції стане МУЗИКА для СКРИПКИ.
Про те, що це - є ІНСТРУМЕНТ, в першу чергу, найбільшого виконавського інструментального складу, який ми вже дуже добре знаємо...
Нагадаєте НАЗВУ!?...
Так! Це - СИМФОНІЧНИЙ ОРКЕСТР!
Тепер залишилося згадати, до якої з ТРЬОХ груп Симфонічного оркестру належить СКРИПКА!?..
Абслютно вірно!!!... Я впевнена, що ви згадали!!!
До Групи СТРУННИХ СМИЧКОВИХ Інструментів!...
Пропоную вам всім переглянути та прочитати за моїм посиланням в інтернеті ІНФОРМАЦІЮ про історію створення СКРИПКИ та про те, у яких з КОМПОЗИТОРІВ вона була - НАЙУЛЮБЛЕНІШИМ інструментом!!!...

Я пропоную нам усім разом попрацювати зі знайомою вже вам - МУЗИЧНОЮ АБЕТКОЮ...
Віднайдіть за посиланням інформацію про скрипку та ... про інші інструменти, що стали СКЛАДОМ Симфонічного оркестру!!!...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Музичні інструменти

На цій сторінці ви познайомитеся з музичними інструментами, які сформувались та використовуються у Європі.

Скрипка - струнно-смичковий музичний інструмент, "Королева музики". Має чотири струни, настроєні по квінтах: e², a¹, d¹, g. Сучасну форму отримала в 16-му ст. Найвідоміші скрипкові майстри - італійського походження - сім'я Аматі, Гварнері, Страдіварі. Більше про скрипку...Найвідоміші скрипкові твори...Видатні скрипалі...

Віолончель - струнно-смичковий інструмент, такої ж будови як скрипка та альт, але значно більших розмірів. Чотири струни настроєні по чистих квінтах - a, d, G, C. Видатні віолончельні майстри - Аматі, Гварнері, Страдіварі, Монтаньяна. Більше про віолончель...Найвідоміші твори для віолончелі...

Контрабас - струнно-смичковий музичний інструмент, вигляд якого має риси як скрипкового сімейства, так і сімейства віол. Загальна висота інструмента близько 2 м. Контрабас - це найнижчий за діапазоном струнно-смичковий інструмент. Його чотири струни, на відміну від інших струнно-смичкових інструментів симфонічного оркестру, настроюються по чистих квартах: G, D, A¹, E¹. Також застосовується п'ятиструнний контрабас з доданою п'ятою нижньою струною C¹. Більше про контрабас...

Клавесин - клавішний струнно-щипковий музичний інструмент. Перші згадки про подібний до клавесина інструмент датують 1354 роком. У 16-му ст. центром виробництва клавесинів стає Венеція. На початку 19-го ст. практично виходить з вжитку. Композитори, які писали музику для клавесина - Куперен, Рамо, Бах, Скарлатті, Моцарт і інші. Більше про клавесин...Найвідоміші твори для клавесина...

Орган - клавішно-духовий музичний інструмент, найбільший за розмірами з усіх сьогодні існуючих інструментів. Вважають, що орган придумав грек Ктесібій. В 666 р. папа Віталіан ввів орган в католицьку церкву. Найбільшим сьогодні органом у Європі є Великий орган Римо-католицького катедрального собору св. Стефана в Пассау (Німеччина). Він має 5 мануалів, 226 регістрів та 17 тисяч 774 труби! Більше про орган...Найвідоміші твори для органа...

Рояль (фр. royal - королівський) - музичний інструмент типу фортепіано, у якому струни, корпус та дека розташовані горизонтально, а звук видобувається за допомогою молоточків. Вперше фортепіано криловидної форми представив італієць Бартоломео Крістофорі у 1709 році, назвавши його "Великий клавесин з тихим та гучним звучанням". Більше про рояль...Найвідоміші твори для рояля...

Лютня - старовинний щипковий струнний музичний інструмент, з ладами на грифі та овальним корпусом. Середньовічні лютні мали 4 або 5 пар струн, грали на них плектром. Наприкінці 15 ст. лютністи поступово переходять на пальцевий метод гри. У епоху барокко кількість струн збільшується до 14-ти. Починаючи з 19 ст. лютня поступово виходить з вжитку. Більше про лютню...Найвідоміші твори для лютні...

Гітара - старовинний щипковий струнний інструмент, що приходить на зміну лютні. Класична шестиструнна гітара сформувалася в Іспанії. Стрій гітари - кварто-терцовий: e², b¹, g¹, d¹, a, e. Форму сучасної класичної гітари створив іспанський майстер Антоніо де Торрес в середині 19 ст. На сьогодні існує багато різновидів гітари, які використовуються для виконання музики у різних стилях. Більше про гітару...Найвідоміші твори для гітари...Видатні гітаристи...

Бандура - старовинний український народний музичний інструмент. Має овальний корпус, та струни, на яких грають пальцями щипком. На сучасних бандурах до 64-ох струн. Відомі зображення кобзи-бандури з 12 ст. Була шанована серед козацтва, на бандурах грали сліпці-бандуристи, яких називали кобзарями - вони подорожували, виконуючи історичні пісні, думи, псалми, канти. Більше про бандуру...Твори для бандури...

Арфа - струнно-щипковий музичний інструмент із вертикально натягнутими струнами на дерев'яній рамі трикутної форми. Арфа - один з найдревніших музичних інструментів людства. Найдавнішу арфу археологи виявили при розкопках шумерського міста в Месопотамії, її вік оцінюють в 4,5 тисячі років. На початку XVIII ст. німецький майстер Гохбрукер з Донауверта винайшов педалі для арфи, що дозволило підвищити хроматичну гаму і полегшити гру на арфі. А у 1810 році фортепіанний майстер Себастьян Ерар створив арфу з педалями подвійної дії. Цими педалями можна двічі перестроїти струну, підвищивши звук на півтон і тон, тим самим забезпечивши хроматичний звукоряд в діапазоні шести з половиною октав. Сучасна концертна арфа - музичний інструмент великого розміру, має до 47 струн. Концерт для арфи написав український композитор А. Й. Кос-Анатольський. Більше про арфу...

Флейта - загальна назва для деяких деревяних духових інструментів. Один з найдревніших за походженням. В кінці 17 ст. флейта була вдосконалена французькими майстрами на чолі з Оттетером. Біля 1847 року флейту вдосконалив німецький майстер Теобальд Бьом, після чого її конструкція залишається практично незмінною. Більше про флейту...Найвідоміші твори для флейти...

Труба - мідний духовий музичний інструмент. З давніх-давен використовувався у якості сигнального. У середньовіччі трубачі були обов'язковими членами армії. У 1830-х роках придумали вентильний механізм, який дав трубі хроматичний звукоряд, і відтоді вона поступово стає повноцінним класичним інструментом. Більше про трубу...Найвідоміші твори для труби...

Кларнет - музичний інструмент сімейства дерев'яних духових. Кларнет був винайдений в кінці XVII - початку XVIII століття Нюрнберзьким музичним майстром Йоганом Хрістофом Деннером (1655-1707). До кінця XVIII століття кларнет стає повноправним інструментом класичної музики. На сьогодні існують декілька видів кларнетів, найпоширенішеми з яких є так звані "французькі" та "німецькі", що відрізняються системою клапанів, мундштуками та тростинами. Сучасний кларнет є досить складним механізмом - він має близько 20 клапанів, безліч осей, ресор, тяг і гвинтів. Провідні фірми-виробники музичних інструментів постійно удосконалюють конструкцію кларнета. Більше про кларнет...

Гобой - дерев'яний духовий музичний інструмент сопранового регістру. З'явився у Франції в середині XVII ст. Велике значення для еволюції гобою мало винайдення на початку XIX ст. Т. Бьомом системи клапанів, спочатку застосоване для флейти. Згодом французькі майстри Гійом Трибер, Франсуа і Люсьєн Лоре пристосували винайдення Бьома і для гобою, таким чином надавши інструменту сучасного вигляду. Традиційно саме гобой задає настроювання оркестру по ноті ля першої октави. Це пов'язано з тим, що завдяки невеличкій тростині гобой найменше підданий розстроюванню, проте і підстроїти гобой можна лише в дуже обмеженому діапазоні. Більше про гобой...

Фагот - Винайдений в 1539 р. Афраніо з Феррари. Сучасного вигляду фагот набув у 1834 році в результаті вдосконалень, здійснених німецьким майстром І. А. Хеккелем та фаготистом К.Альменредером. Деякий час носив назву дульциан від італ. dolce - ніжний. Різновид фаготу - контрафагот, найнижчий по звучанню музичний інструмент симфонічного оркестру, звучить октавою нижче фаготу. Більше про фагот...

Саксофон - духовий музичний інструмент. Сконструйований в 1841 р. бельгійським майстром А. Саксом (патент 1846 р.) Виготовляється з латуні. Має конічний стовбур, мундштук з одинарною тростиною (як у кларнета) та систему клапанів (як у гобою та флейти), завдяки чому належить до сімейства дерев'яних духових. Аплікатура саксофона близька до аплікатури гобоя, а принцип звуковидобування - до кларнета. При цьому регістри саксофона більш однорідні, ніж регістри кларнета. Кінець XIX ст. в США є епохою зародження джазу, і саксофон, завдяки специфічному звуку і величезним виразовим можливостям, швидко завоював популярність в цьому музичному напрямку. В епоху свінгу (з середини 1930-х років) в моду увійшли джазові оркестри (бігбенди), в яких група саксофонів стала обов'язковою частиною. Починаючи з регтайму, диксиленду та свінгу і закінчуючи авангард-джазом, саксофон є найпопулярнішим інструментом джазу, а врешті символом джазу. Більше про саксофон...

Валторна - музичний інструмент сімейства мідних духових. Тривалий час валторна була натуральним інструментом, тобто на валторні можна було виконати лише звуки, що відносяться до натурального звукоряду, вибудованому від основної ноти. Тому в епоху класицизму були поширені валторни найрізноманітніших строїв, які застосовувалися в залежності від тональності, в якій був написаний той чи інший твір. Вентильна валторна входить в музичну практику лише в 30-х роках 18 ст. Серед мідних духових валторна вирізняється м'якістю тембру. Більше про валторну...

Тромбон - музичний інструмент сімейства мідних духових. Складається з двічі зігнутої циліндричної труби, загальною довжиною близько 3 метрів, діаметром - від 15 мм. На верхню частину труби встановлюється мундштук, через який музикант вдуває повітря. Верхня частина труби завершується розтрубом. Середня частина - розсувна, називається кулісою. Висуваючи кулісу, музикант збільшує об'єм вібруючого повітря та, відповідно, понижає звук інструменту. Специфічним засобом зміни тембру звуку на тромбоні є сурдина. Тромбон також широко використовується в джазі, особливо в оркестрах діксиленду та свінгу. Більше про тромбон...

Туба - найнижчий за теситурою мідний духовий інструмент. У 1835 році німецькі майстри Віпріхт і Моріц з Веймара винайшли духовий інструмент, який назвали "туба" (лат. tuba - труба). Спочатку недосконала, вона використовувалась лише у військових та садових оркестрах. Та після вдосконалення інструмента майстром Адольфом Саксом в сер. 19 ст., тубу почали використовувати і в симфонічному оркестрі. Зараз використовують тубу двох конструкцій: концертна туба - стаціонарний інструмент, на якій грають сидячи; та сузафон (гелікон) - інструмент, сконструйований таким чином, що виконавець одягає його на шию, спираючи на праве плече. На цьому інструменті можна грати, крокуючи, тому він широко використовується у військових оркестрах. Першим значним симфонічним твором, де використана туба, є "Фантастична симфонія" Г. Берліоза. Більше про тубу...

Ксилофон - ударний музичний інструмент з визначеною висотою звуку. На дерев'яних пластинках - клавішах інструменту грають спеціальними паличками, з наконечниками з дерева, пластику або щільної гуми. Клавіатура сучасного ксилофону настроюєтся за звуками хроматичної гами, на зразок фортепіанної. Під клавішами ксилофону разташовані спеціальні трубки-резонатори, які роблять звучання більш об'ємним. Зараз ксилофон - один з основних ударних інструментів симфонічного оркестру. Народні ксилофони використовуються в музиці народів Індонезії, Філіппін, Африки, Південної Америки та ін. Більше про ксилофон...

Литаври - ударний музичний інструмент з визначеною висотою звуку. До Європи потрапили з Азії в 15 ст. Литаври мають конструкцію з двох або декількох мідних котлів, відкрита сторона яких затягнута шкірою. Змінюючи натяг шкіри можна змінювати висоту звуку інструментів. Розрізняють литаври гвинтові та педальні. У симфонічному оркестрі, як правило, використовуються литаври трьох розмірів - велика, середня та мала. Грають на литаврі двома паличками з м'якими голівками, особливий прийом гри - тремоло (швидке чергування ударів обох паличок). Більше про літаври...

Тарілки - ударний музичний інструмент з невизначеною висотою звуку. Тарілки відомі з часів стародавнього Єгипту, Індії, Китаю. В Європі відомі із середньовіччя. Інструмент має вигляд двох дисків, викуваних зі спеціального сплаву, в основі якого латунь та бронза. Використовують тарілки різного діаметру: малі - (25-35 см), середні - (37-45 см), великі (47-60 см), а також різної товщини. На парних тарілках грають, вдаряючи однією по іншій зустрічним ковзаючим рухом. Розрізняють відкритий удар, при якому тарілки продовжують вільно звучати та закритий, при якому краї тарілок виконавець притискає до плечей.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
про музичні інструменти

# data[].attributes.attachment_link.title
Музичні інструменти

# data[].attributes.attachment_link.description
На цій сторінці ви познайомитеся з різними музичними інструментами. Європейські музичні інструменти, інструменти симфонічного оркестру, та інші.

# data[].attributes.headline
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.subject
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.body
А тепер, подорожуючи Країною СКРИПКИ, я пропоную вам зупинитися на Станції КОМПОЗИТОРСЬКІЙ та згадати (бо ми ж з вами про нього - вже розмовляли раніше, під час уроків)...
... Ім'я відомого на весь світ ІТАЛІЙСЬКОГО Композитора Антоніо Вівальді...
Улюбленим інструментом якого стала саме СКРИПКА...
Саме для неї, СКРИПКИ, він і створив відомі на весь світ Чотири КОНЦЕРТИ для Скрипки та Оркестру під назвою "Пори року".
Навіть і НЕ питаю, чому КОНЦЕРТІВ - саме ЧОТИРИ, і чому він їм дав - саме таку назву!!!!!.....
Трішки інформації з Музичної Абетки...
Прочитайте про композиторів, в тому числі про ВІВАЛЬДІ...
А наступну Станцію - зробимо ФІЛАРМОНІЧНОЮ та послухаємо фрагменти з концерту...

# data[].attributes.attachment_link.title
Видатні європейські композитори

# data[].attributes.attachment_link.description
На цій сторінці ви зможете познайомитись з видатними європейськими композиторами-класиками. Жан Батіст Люллі (1632-1687) - видатний французький композитор, скрипаль, музичний діяч епохи барокко, італієць за походженням. Засновник французької оперної та балетної національної школи. Біографія композитора... Арканджело Кореллі (1653-1713) - італійський скрипаль і композитор, основоположник італійської скрипкової школи.

# data[].attributes.headline
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.subject
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.body
ЦИКЛ КОНЦЕРТІВ "Пори року"...
Іще трішки - Музичної Абетки... та СЛУХАННЯ музики...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Антоніо Лучо Вівальді (італ. Antonio Lucio Vivaldi) - італійський композитор, скрипаль, педагог, диригент, католицький священик. Ще за життя отримав визнання у Європі як композитор та скрипаль-віртуоз, затвердив нову, так звану "ломбардську" манеру виконання та мав вплив на розвиток віртуозної скрипкової техніки.
Біографія композитора...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музика а.вівальді

# data[].attributes.attachment_link.title
Музичні твори А. Л. Вівальді

# data[].attributes.attachment_link.description
Антоніо Лучо Вівальді (італ. Antonio Lucio Vivaldi) - італійський композитор, скрипаль, педагог, диригент, католицький священик. Ще за життя отримав визнання у Європі як композитор та скрипаль-віртуоз, затвердив нову, так звану "ломбардську" манеру виконання та мав вплив на розвиток віртуозної скрипкової техніки. Біографія композитора...

# data[].attributes.headline
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.subject
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.body
Про Антоніо Вівальді з Музичної Абетки...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Антоніо Лучо Вівальді (італ. Antonio Lucio Vivaldi) - італійський композитор, скрипаль, педагог, диригент, католицький священик. Ще за життя отримав визнання у Європі як композитор та скрипаль-віртуоз, затвердив нову, так звану "ломбардську" манеру виконання та мав вплив на розвиток віртуозної скрипкової техніки.

Своєю творчістю вплинув не тільки на сучасних йому італійських композиторів, а й на зарубіжих музикантів. Автор 40 опер, ораторій, понад 500 концертів, Вівальді найбільше відомий своїми скрипковими та інструментальними концертами. Найвідоміший та найпопулярніший його твір - Concerto grosso "Чотири пори Року" для струнного оркестру.

Антоніо Вівальді народився 4 березня 1678 року у Венеції, що була у той час столицею Венеціанської республіки. Предки Антоніо походили з Брешії, де народився його батько - Джованні Вівальді. У десять років Джованні переїздить до Венеції, там навчається перукарського ремесла. Він час від часу музикує на скрипці а згодом і взагалі повністю присвячує себе музиці.

Скоріше всього саме батько і став першим музичним наставником Антоніо, навчивши його грі на скрипці, оскільки достовірних відомостей про це немає. Антоніо починає грати на скрипці з десяти років, в 1689 - 1692 роках заміщав батька в капелі собору Святого Марка на час його частих поїздок з Венеції.

Служба батька в церковному соборі та знайомства з духовенством вплинули на вибір кар'єри юного Антоніо - він вирішує стати священиком. На той час у Італії було звичною справою суміщення духовної та музичної кар'єр.

У 1693 році Антоніо був пострижений в ченці, а у 1703 році висвячений в сан священика.

З 1713 року стає директором жіночої консерваторії "Пієта" ( "Ospedale della Pietа"). Тут розпочинається перший період його блискучої педагогічної та творчої діяльності. Ставши педагогом однією з кращих консерваторій Венеції, Вівальді потрапляє в середовище з блискучими музичними традиціями, де перед ним відкриваються можливості для здійснення найрізноманітніших творчих задумів.

У 1713 році Вівальді написав свій перший твір - трьохактну оперу "Оттон на віллі" ( "Ottone in villa"). Період з 1713 по 1718 рік дослідники вважають найпродуктивнішим етапом у творчості композитора: за ці п'ять років він написав вісім опер.

З 1719 по 1722 роки Вівальді працює в Мантуї та частково в Німеччині. У Мантуї Вівальді познайомився з оперною співачкою Ганною Жіро ( Anna Giraud). На думку дослідників, саме Вівальді належить велика заслуга у становленні Ганни Жіро як оперної співачки, що цілком ймовірно, так як італійські оперні композитори зазвичай досконало володіли секретами вокальної техніки.

Це знайомство мало великий вплив на подальшу долю Вівальді. Постійною супутницею Вівальді стала також сестра Ганни Жіро, Паоліна, яка взяла на себе турботи про здоров'я композитора, який хворів на астму. Ці занадто тісні для духовної особи взаємини з сестрами Жиро, порушення норм поведінки священика призвели до загострення його відносин з церковної знаттю Папської області. Відомо, що в 1738 році кардинал-архієпископ міста Феррари Руффо заборонив Вівальді в'їхати у місто та відслужити месу у зв'язку з гріхопадінням композитора. На ті часи ця заборона була нечуваною ганьбою і означала для Вівальді, який колись грав перед папою римським, повну дискредитацію його як духовної особи. Не менш значними були і фінансові втрати.

У 1723 році відбулася його перша поїздка до Риму і постановка нової опери "Ercole sul Termodonte" ("Геркулес на Термодонті"), яка з тріумфом була прийнята римлянами.

У 1725 році в Амстердамі (Голандія) був виданий цикл з 12 концертів "Il Cimento dell'Armonia e dell'Invenzione" ("Спокуса гармонії і інвенції" або "Суперечка Гармонії з Винаходом"), написаний ним приблизно в 1720 році.
Всесвітньо відомі, деколи неточно іменовані "Пори року", чотири перші концерту цього циклу вже тоді справили незабутнє враження на слухачів своєю шаленою пристрастю і новаторством. Правильна назва - "Чотири пори року" ( Le Quattro Stagione). Кожному з концертів передує віршований сонет, зміст якого визначає характер музичного розвитку. У присвяті автор сонетів не вказаний, і є підстави вважати, що ним був сам Вівальді.
Перед публікацією циклу він грунтовно переробив партитуру, щоб зробити більш зрозумілим програмний задум музики.

По справжньому новаторський за задумом цикл "Чотири пори року" значно випередив свій час, передбачивши пошуки в області програмної музики композиторів-романтиків XIX сторіччя.

Всього відомо 28 інструментальних творів Вівальді, наділених програмними назвами.

У 1735 році Вівальді знову деякий час був капельмейстером.

Наприкінці 1740 роки Вівальді назавжди розлучився з "Пієтою", яка протягом стількох років була зобов'язана йому своєю музичною славою. Остання згадка його імені в документах консерваторії пов'язана з розпродажем ним 29 серпня 1740 своїх концертів по одному дукату за штуку. Така низька їх вартість пояснюється матеріальними проблемами Вівальді, вимушеного готуватися до тривалої подорожі.

У 1740 році музикант остаточно залишає Венецію і направляється до свого покровителя, імператора Карла VI, у Австрію. Та прибув він до Відня у невдалий час, через кілька місяців після його прибуття Карл VI помирає, і починається війна за австрійську спадщину.

Всіма забутий, хворий і без засобів до існування він помирає у Відні 28 липня 1741, де був похований на кладовищі для бідних.

Після смерті музична спадщина Антоніо Вівальді перебувала в забутті майже 200 років, і лише в 20-х роках XX століття італійським музикознавцем були виявлені збірки рукописів композитора. Довгий час про Вівальді було відомо завдяки тому, що Й.С.Бах зробив ряд транскрипцій його творів.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
видатний італійський композитор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відомі композитори

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
європейський композитор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скрипаль та композитор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія композитора

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
антоніо вівальді

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Антоніо Вівальді

# data[].attributes.attachment_link.description
Антоніо Лучо Вівальді (італ. Antonio Lucio Vivaldi) - італійський композитор, скрипаль, педагог, диригент, католицький священик. Ще за життя отримав визнання у Європі як композитор та скрипаль-віртуоз, затвердив нову, так звану "ломбардську" манеру виконання та мав вплив на розвиток віртуозної скрипкової техніки. Своєю творчістю вплинув не тільки на сучасних йому італійських композиторів, а й на зарубіжих музикантів.

# data[].attributes.headline
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.subject
Урок № 6. Тема № 5. Музичні подорожі у часі. Історія скрипки.

# data[].attributes.body
СЛУХАЙТЕ!!!!...
АЙ-яй яай!!!..
А про саме ГОЛОВНЕ - ми з вами і забули згадати?!...
Про те, що ж  називають Музиканти,  КОМПОЗИТОРИ та ВІИКОНАВЦІ - словом "Концерт"!???...
І нам у допомогу - Музична Абетка!!!
Синонім слову КОНЦЕРТ - "ЗМАГАННЯ"...
Змагається - Симфонічний оркестр з якимось ОДНИМ з Інструментів!
У Вівальді, в "Порах року" - це змагання між СКРИПКОЮ і Симфонічним Оркестром!...
Читайте далі - у Музичній Абетці...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Основні значення італійського слова cadenza - темп, ритм, розмір, швидкість. Однак музичне значення поняття каденції походить від дієслова cadere, який перекладається як "падати, впасти, звалитися, скидатися, опускатися" і т. д. Ви прекрасно знаєте, що кінець оповідного пропозиції в мові, що позначається крапкою, супроводжується зниженням голосу. Якщо ви згадайте хоча б кілька мелодій, ви переконаєтеся, що більшість з них теж закінчується пониженням інтонації або, як кажуть про музику, низхідними інтонаціями. Так от, каденція (у тому значенні, про який зараз йде мова, вживають і рівнозначне слово "каданс") є останньою інтонацією перед закінченням, власне кажучи, остаточної інтонацією. Як і в мові, остання інтонація дуже багато що визначає в характері висловлювання.

Є й інше значення цього слова: віртуозне завершення вокальної або інструментальної п'єси. У інструментальних концертах існує традиція приділяти цілий фрагмент (як правило, незадовго до кінця твору або однієї з його частин) концертуванням соліста. У каденції артист показує свою віртуозну майстерність, вміння імпровізувати (раніше каденції не виписували, а просто вказували в нотах місце, де вони повинні бути), блиск і темперамент своєї гри. Починаючи з Бетховена, композитори стали самі складати і записувати каденції до своїх творів.

Пізніше каденцією стали називати сольні фрагменти в симфонічних творах.

Музикували таким чином і в скромних будиночках ремісників, і в аристократичних салонах. Звідси й пішов вислів - камерна музика ( camera по-італійськи - кімната), тобто музика, призначена для виконання не у великому залі театру або в церкві, а в кімнаті, музика домашня.

Зрозуміло, що в кімнаті не можна було грати симфонії, виконувати опери або ораторії. Тому камерними називали твори, написані для невеликої кількості виконавців - сольні інструментальні п'єси, дуети, тріо, квартети, пісні та романси, які можна було виконати в домашніх умовах. І хоча з часом камерна музика вийшла з віталень в концертні зали, стара назва її збереглася. Втім, і зараз її намагаються виконувати не в великих концертних залах, де зазвичай звучать симфонії і ораторії, а в менших за розміром камерних залах.

Що ж до канону в музиці, то це - цікавий прийом. Тут теж буквальне слідування, але не загальному якомусь правилу, а мелодії. Один голос починає співати, другий повторює за ним його мелодію абсолютно буквально, без змін. Напевно, ви бавились гру, коли, перекривляючи когось, повторювали за ним слово в слово. Це точний аналог музичного канону.

Особливий різновид канону - нескінченний канон. Мелодія в ньому може повторюватися скільки завгодно разів, переходячи від закінчення знову до початку.

Кант. Будь-яке слово в музиці з коренем "кант" неодмінно відноситься до співу. Тому що латинське слово cantus означає "спів", "пісня". Але за словом стоїть жанр, а за жанром - історія.

Італійські канцонетти, невеликі дво- або триголосні пісні виникли наприкінці XVI століття і в XVII - вже були дуже популярні як в Італії, так і за її межами. У Польщі, в Білорусії і в Україні з'явилися родинні їм канти. Це триголосні, з чітким танцювальним ритмом пісні, які так міцно увійшли в побут, що їх інтонації живлять нашу пісню донині (пригадаймо канти Г.Сковороди).

Спочатку канти складалися тільки на духовні тексти, але виконувалися в побуті. У цьому немає нічого суперечливого, тому що все світське мистецтво східнослов'янських країн того часу грунтувалося на сюжетах і образах, запозичених з Євангелія і Біблії. І грамота і культура йшли тоді лише від церкви. Але в XVIII столітті, крім духовних, з'явилося безліч світських кантів з найрізноманітнішою тематикою: любовно-ліричні, жартівливі, патріотичні, вітальні, панегіричні і т. д. А більш ранні канти духовного змісту, написані на тексти псалмів, стали називатися "псальмами" .

Мелодика кантів поєднує в собі риси народної пісні, знаменного розспіву, менуета.

У католицьких храмах вже багато століть богослужіння супроводжується музикою. У соборах і великих церквах здавна споруджували органи. Органісти імпровізували, супроводжували своєю грою спів хору, і богослужіння виходило дуже урочистим, справляло сильне враження на тих, хто молиться. Але в маленьких церквах, каплицях, органів не було. Хору там доводилося співати без супроводу. Тому з часом спів без інструментального акомпанементу і стали називати: "як в каплиці". По-італійськи - a cappella. А сам хор стали називати капелою.

Тепер це слово розширило своє значення. Ним іноді називають не тільки хоровий, але й інструментальний колектив.

Капельмейстер. В XVIII столітті великі аристократи часто заводили у себе цілий штат музикантів - оркестр, хор, солістів-співаків. Такий штат стали називати капелою, а його керівника - капельмейстером. Наприклад, композитор Гайдн більше тридцяти років прослужив капельмейстером в капелі князя Естергазі.

Спочатку обов'язки капельмейстера були дуже різноманітні. Він повинен був не тільки керувати всіма музикантами, підбирати репертуар і складати музику, але і стежити за станом музичних інструментів, за нотною бібліотекою, давати уроки співу, загалом займатися всім, що зволить доручити йому пан.

З часом у капельмейстера залишилися переважно диригентські обов'язки. Ще пізніше керівника симфонічного оркестру капельмейстером називати перестали: цей термін відносився до недавнього часу тільки до диригентів військового духового оркестру. Тепер же це звання зовсім вийшла з ужитку.

Іноді вживають не італійську, а французьку форму цього терміну - каприс ( caprice). Широко відомі скрипкові каприси Паганіні - віртуозні, химерні п'єси, оркестрове "Андалузьке капріччіо" К.Сен-Санса.

Кастаньєти належать до числа ударних інструментів симфонічного оркестру. Застосовують їх досить часто, як правило, в танцювальних епізодах - у опері Бізе "Кармен" у другому акті героїня танцює під кастаньєти, якими вона вистукує хитромудрий ритм.

Усі чули слово "каштан" - від якого походить назва цього інструменту, нагадуючи їх своєю формою.

Справжні іспанські кастаньєти робляться з дерева твердих порід - чорного дерева, самшиту, кокосової пальми. За формою вони нагадують раковини і з'єднані попарно шнурком, який стягується навколо великого пальця. Техніка гри на кастаньєти досить складна. Іспанські танцівники оволодівали нею з дитинства.

В оркестрі застосовують спрощений різновид кастаньєт: дві пари дерев'яних раковин, насаджених на кінці рукоятки.

Квартет. Слово це має не одне значення. Як і назва інтервалу - кварта - воно походить від латинського quartus - четвертий. Що ж називають словом "квартет"? Насамперед квартет - це назва твору. Твору багаточастинного (перша частина якого написана, як правило, в сонатній формі) і призначеного для чотирьох - звідси і quartus - виконавців. Найбільш часто квартети пишуть для двох скрипок, альта і віолончелі. Називається він струнним, тому що розрахований на виконання одними тільки струнними інструментами. Струнні квартети писали Гайдн (якого вважають засновником класичного квартету), Моцарт, Бетховен та ін.

Квартети для іншого складу інструментів зустрічаються значно рідше. Наприклад, фортепіанний - для скрипки, альта, віолончелі та фортепіано. Бувають і квартети для духових інструментів. У операх досить часто зустрічаються квартети вокальні - ансамблі, в яких беруть участь чотири дійові особи опери. Наприклад, в останньому акті опери Верді "Ріголетто" є квартет Герцога, Джильди, Маддалени і Ріголетто.

Учасників виконання квартетних п'єс теж називаються квартетом.

У коді зазвичай закріплюється, затверджується головна тональність твору, звучать його основні теми.

Як правило, колоратури зустрічаються в творах, написаних для найвищого, легкого і рухливого жіночого голосу - колоратурного сопрано. Так ви, напевно, не раз чули арію Цариці ночі з опери Моцарта "Чарівна флейта" . Але бувають колоратури і в творах, написаних для інших голосів. Наприклад, арія дона Базиліо "Наклеп" в опері Россіні "Севільський цирульник" написана для баса, але багато "прикрашена" колоратурою.

Особливо характерні колоратури для опер італійських композиторів. Італійські співаки здавна славилися своєю віртуозністю, і з найдавніших часів в італійській музиці склалася традиція збагачувати вокальну музику різними прикрасами. У XIX столітті ця традиція почасти позначилася і в творах композиторів інших країн.

Зародження жанру припадає на 30-ті роки 18 ст., коли в Італії виникла опера-буффа. У Франції середини 18 ст. цей жанр, що виріс з веселих ярмаркових балаганних сценок, отримав назву "опера-комік".

Англійської різновидом комічної опери була так звана "баладна опера" з її яскраво вираженими пародійними рисами. У Німеччині набув поширення зінгшпіль, найбільш яскраві зразки якого створив Моцарт.

В цілому, для комічної опери характерна перевага жанрово-побутової стилістики, наявність речитативів, а іноді і розмовних епізодів. Мелодика близька до народних витоків, твір орієнтований на більш широку, демократичну аудиторію. Наприкінці 19 ст. жанр втрачає визначеність, частково передавши свої функції опереті і мюзиклу, з одного боку, з іншого ж боку, на прикладі "Фальстафа" або "Кавалера троянди" можна бачити, що комічна опера стала частиною сучасної музичної культури з її досить складною, витонченою музичною мовою.

Композитор. Були часи, коли цим словом називали будь-якого, хто займався композицією, якої б галузі мистецтва це не стосувалося. Адже латинське composito означає - твір, складання. Термін compositor можна перевести як автор, упорядник і віднести його до чого завгодно, навіть до складання (композиціі) витончених букетів.

Проте вже починаючи з XVI століття цей термін все частіше став вживатися в значенні "письменник музики" (спочатку говорили, як правило, "композитор музики"). Зараз у нього є тільки одне це значення.

Дуже важко стати справжнім композитором. Для цього потрібно присвятити все своє життя музиці: з дитинства вчитися грати на роялі, добре знати всі музичні науки - теорію музики, гармонію, поліфонію, оркестровку, історію музичного мистецтва. Потрібно вивчити твори всіх великих композиторів минулого і сучасності, зрозуміти особливості їхньої творчості; вивчити особливості звучання всіх музичних інструментів. Тільки тоді можна писати справжню хорошу музику. Зрозуміло, якщо є творчий хист.

Ті, хто хоче стати композитором, навчаються в музичному училищі і в консерваторії на теоретично-композиторському факультеті.

У XVI столітті в Італії консерваторіями назвали міські дитячі притулки, де виховували сиріт і безпритульних. (В одній з таких консерваторій пізніше викладав композитор Антоніо Вівальді). Зберігаючи життя дітям, їм давали і які-небудь трудові навички, навчали ремеслам. Однією з професій для цих дітей була музика, співоче мистецтво. З них готували співаків церковних хорів. Поступово така спеціалізація стала основною, і таким чином консерваторії перетворилися на музичні навчальні заклади.

Історично склалося так, що роль вищих музичних навчальних закладів у різних країнах і навіть містах виконують не тільки консерваторії, але академії, інститути, вищі школи музики, коледжі і т. д.

Консонанс - протилежність дисонансу, що відрізняється жорсткістю, "колючістю" звучання. Зіставлення консонансів і дисонансів, їх взаємини нерідко складають основу музичного розвитку. Музика, що складається з одних консонансів, так само неможлива, як і така, що складається з одних дисонансів. Однак не все так просто і прямолінійно. Поняття консонанса з кожним століттям все більше розширюється. Багато співзвуччь, що вважалися дисонансами, поступово сприймаються все м'якше, переходячи в розряд консонансів. Це збагачує і розвиває музичне мислення. Ви зможете переконатися в цьому, прослуховуючи і порівнюючи твори Баха і Вагнера, Моцарта і Дебюссі і т. д.

Хоча конферансьє, здавалося б, не має прямого відношення до основної - музичної сторони концертів, його роль дуже значна. Весь його вигляд, манера мови, артистизм, індивідуальність повинні створювати особливу атмосферу концерту: святковість, урочистість, благородство. Конферансьє задає тон і стиль усьому залу, подібно до того, як це роблять ведучі телепрограм.

Концерт. Латинське concertare означає змагатися. Італійське concerto - згода. У музиці концертом стали називати твір, у виконанні якого беруть участь соліст і оркестр. Вони ніби змагаються один з одним: віртуозна партія соліста протиставлена ​​барвистості звучання оркестру. Як правило, інструментальні концерти складаються з трьох частин і створюються за тим же принципом, що і сонати. Зустрічаються також концерти, що складаються з більшої кількості частин, бувають вони і одночастинні. Безліч концертів написано для рояля, скрипки, віолончелі з оркестром. Є концерти і для інших інструментів - для духових, для гітари і т. д. Ви могли почути і концерт для голосу з оркестром. Його написав український композитор Р. Глієр.

Іноді композитори пишуть концерти не для одного, а для двох або трьох соло інструментів. Тоді концерт так і називається: подвійний або потрійний...

Що ж до іншого значення терміна концерт, то воно означає публічне виконання музичних творів, на якому присутня публіка. Так само називають, крім того, виконання музичних творів по радіо і телебаченню, хоча передачі там часто ведуться зі студій, в яких ніякої публіки не буває.

Концерти можуть бути різні: симфонічні і камерні, хорові та естрадні, сольні та змішані.

Концертмейстерами називаються також акомпаніатори, які не тільки виступають з співаками і інструменталістами, але й допомагають їм розучувати свої партії, працюють з оперними артистами, допомагають при постановці балетного спектаклю, виконуючи під час репетицій партію оркестру.

Однак не всякий музикант, який акомпанує співакові або інструменталісту, - просто концертмейстер. За цю справу нерідко беруться і великі музиканти, тим більше при виконанні таких творів, в яких фортепіанна партія дуже розвинена і ансамбль набуває характеру рівноправного дуету.

Корифей. Три різних значення цього грецького слова пов'язані між собою.
Перше - керівник хору в давньогрецькій трагедії.
Друге - провідний артист кордебалету.
Нарешті, третє - переносне: найбільший, провідний вчений, фахівець, діяч і т. д.

У музиці кульмінація так само необхідна, як центр композиції в живописі або в архітектурі. До нього притягується основна увага глядача. Кульмінацій може бути кілька. Але головна зазвичай припадає на певний розділ всієї форми, який знаходиться приблизно між серединою і кінцем твору, в так званій точці "золотого перетину".

Людське сприйняття так влаштовано, що на початку твору його увага найбільш активна. І для того, щоб вона не слабшала, її підтримують наростаннями звучності, які призводять до кульмінації. Яка ж вона, музична кульмінація? Зазвичай це найгучніше місце. Як правило, в ньому беруть участь всі інструменти, для яких даний твір написано. Обов'язково захоплюється верхній регістр. Всіма можливими засобами досягається максимальне емоційне напруження. Це не означає, що у всякому творі неодмінно задумана найсильніша кульмінація. У кожній композиції вона така, яку вимагає загальний задум, зміст твору. Кульмінація може бути і тихою. Ми її впізнаємо за особливою напругою нашої уваги.

Куранта. Це давно забутий придворний танець, колись поширений в європейських країнах. У XVI столітті він був відомий навіть не стільки як танець, скільки як танцювальна гра, зі стрибками, дуже жвава і весела. Настільки весела, що старші люди, дивлячись, як пустує в куранті молодь, бурчали про падіння моралі так само, як нині, у зв'язку з рок-музикою.
Але минув час, і, "ставши розсудливою", куранта як чисто інструментальна, хоча і танцювально-ритмічна музика увійшла до складу інструментальних сюїт. Тепер вона відома головним чином по сюїтах Й. С. Баха. Це було в першій половині XVIII століття, потім куранту витіснив інший тридольний танець - менует.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музичний словник – “к” багато цікавих та пізнавальних термінів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
слова розташовані в алфавітному порядку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Музичний словник - "К"

# data[].attributes.attachment_link.description
Основні значення італійського слова cadenza - темп, ритм, розмір, швидкість. Однак музичне значення поняття каденції походить від дієслова cadere, який перекладається як "падати, впасти, звалитися, скидатися, опускатися" і т. д. Ви прекрасно знаєте, що кінець оповідного пропозиції в мові, що позначається крапкою, супроводжується зниженням голосу.

# data[].attributes.headline
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.subject
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.body
Мандруємо Країною Варіацій.
СТАНЦІЯ - Інформаційна.
У допомогу нам - Музична Абетка...
Віднайдіть у ній ІНФОРМАЦІЮ про Музичний Жанр, що називають "ВАРІАЦІЇ"!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вальс. Ймовірно, це була перша в історії світової культури "епідемія" танцю, яка охопила світ на такий тривалий час. Скромний австро-німецький танець вальс за лічені роки перетворився з селянського (кінець XVIII століття) до міського (початок XIX століття) і закрутив у своєму вихорі спочатку Відень, а потім і всю Європу.

Жвавий, легкий, польотний, іскристий, томний, поетичний, гнучкий, ніжний, він був і залишається вічним символом романтизму, благородної високої любові.

Видатні твори "короля вальсу" Йоганна Штрауса ми можемо і зараз чути на новорічних аристократичних балах, які щорічно проходять у Відні - столиці вальсу.

Варіації. Латинське слово variatio означає зміну. У музиці варіаціями називається такий твір, в якому основна мелодія повторюється багато разів, але в іншому характері. Іноді змінюється тільки її супровід, але частіше - і вона сама, її ритм, темп, окремі звороти.

Форма варіацій народилася в XVI столітті. Тоді виникли два різновиди поліфонічних варіацій - пассакалія і чакона. У Пассакалії - творі величного характеру, тема не змінюється. Вона весь час розмірено і величаво звучить в найнижчому, басовому голосі, у той час як у верхніх голосах з'являються і розвиваються нові самостійні мелодії. Пассакалії писали багато композиторів XVII і XVIII століть, у тому числі Й. С. Бах, Г.Ф.Гендель.

Чакона схожа на Пассакалію. Це теж поліфонічні варіації. Але в Чаконі тема, залишаючись незмінною, звучить не тільки в басу: вона "подорожує" по різних голосах, з'являючись то в верхніх, то в середніх, то в нижніх. Широкою популярністю користується Чакона для скрипки соло, Й.С.Баха. Грають її в перекладах для різних інструментів.

У XIX столітті форма варіацій отримує велике поширення. У так званих строгих варіаціях тема змінюється дуже сильно: ускладнюється акомпанемент, в мелодії з'являються нові звуки, що прикрашають її основний контур. Проте на протязі усієї п'єси зберігається близький характер. Музичний образ збагачується, але залишається впізнаваним. У творчості Р. Шумана і Ф. Ліста, у багатьох сучасних композиторів тема у варіаціях змінюється дуже сильно. Такі варіації називаються вільними. У них вже не один, а багато різних, навіть контрастних образів.

Вібрато. Латинське vibratio означає коливання, тремтіння, що, як відомо, є необхідною умовою для виникнення музичного звуку. Коливається струна, стовп повітря в духовому інструменті, голосові зв'язки і т.д.

Крім цього існує ще музично-виконавське вживання цього слова. Ви напевно помічали, як скрипалі, віолончелісти, гітаристи та інші струнники часто не просто притискають пальцем лівої руки струну, але і розгойдують пальці на цьому місці. При цьому звук стає більш співучим, емоційним. Цей виконавський прийом називається "вібрато". Ним користуються і співаки. Спробуйте взяти якусь ноту голосом і повібрувати горлом. Відразу почуєте, наскільки багатшим стане звук.

Віртуоз. Це слово відноситься не тільки до музикантів-виконавців. Італійське слово virtuoso (від латинського virtus) означає силу, доблесть, чесноту, талант. Віртуоз - всякий, хто робить свою справу чудово, блискуче, спритно і швидко.

У музичній практиці це слово має два відтінки.

Оскільки справжній виконавець повинен володіти найвищою технікою володіння інструментом, то віртуозність є необхідним елементом його майстерності. Але не більше, ніж елементом. Віртуозність - засіб, що дозволяє музиканту вільно і глибоко розкривати зміст музики. Можливо, якби Н.Паганіні, або Ф.Шопен, або Ф.Ліст не були феноменальними віртуозами, їх твори не стали б настільки досконалими в художньому відношенні.

Буває, не рідко, що техніка виконання стає метою, музиканту важливо показати не музику як задум композитора, а швидкість своїх пальців. Такий виконавець вважається не стільки музикантом, скільки віртуозом, а його діяльність більше нагадує спорт, ніж мистецтво. Тому, якщо вас полонить віртуозний блиск виконання музики, не спокушайтеся тільки цим, а вслухайтеся і співпереживайте ці звуки: є за ними душа виконавця чи ні.

Класичний приклад суперництва віртуоза-музиканта і віртуоза-спортсмена в XIX столітті - піаністи Ференц Ліст і Зігізмунд Тальберг. Серед меломанів та музичних критиків навіть була "війна тальбергіанців і лістіанців". В історії залишилося ім'я віртуоза Ліста.

Вундеркінд. В історії музики час від часу, як яскраві зірки на небосхилі, з'являлися дивовижні музиканти. Зовсім ще маленькі діти, років восьми - десяти, а іноді навіть менші, вони давали сольні концерти і вражали слухачів силою свого музичного таланту. Називали цих маленьких музикантів чудо-дітьми (по-німецьки - Wunderkind).

Це слово частіше зустрічалось в музичному світі в XVIII і XIX століттях. Але воно не зникло і в наш час, оскільки не зникають вундеркінди.

Діти, які рано проявилися незвичайними музичними здібностями викликають загальне захоплення і розчулення. Класичний приклад вундеркінда - Моцарт, який виступав у ранньому дитинстві у найпрестижніших салонах і залах Європи.

Доля вундеркінда непередбачувана і дуже багато в чому залежить від його батьків і вихователів. Ті з них, хто не може побороти в собі горде марнославство, починають надмірно експлуатувати дитини, що псує йому здоров'я, виробляє раннє і нездорове честолюбство, призводить до поверховості в музичній освіті. А найважче те, що, з дитинства звиклий до успіху, здобутому не працею, а лише демонстрацією того, що дала щедра природа, така людина, дорослішаючи, при зустрічі з життєвими труднощами і з суперниками виявляється з незагартованим і вразливим характером. Ось чому "зірки" вундеркіндів найчастіше гаснуть, коли вони стають дорослими.

Розумні батьки не поспішають повідомляти дитині, що він вундеркінд, виховують його в скромності і працьовитості, намагаючись створити, наскільки це можливо, сприятливі умови для його розвитку.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
музичний словник – “в” багато цікавих та пізнавальних термінів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
слова розташовані в алфавітному порядку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Музичний словник - "В"

# data[].attributes.attachment_link.description
Вальс. Ймовірно, це була перша в історії світової культури "епідемія" танцю, яка охопила світ на такий тривалий час. Скромний австро-німецький танець вальс за лічені роки перетворився з селянського (кінець XVIII століття) до міського (початок XIX століття) і закрутив у своєму вихорі спочатку Відень, а потім і всю Європу.

# data[].attributes.headline
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.subject
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.body
А тепер я пропоную зупинитися на Станції Композиторській.
Та відвідати відомого НІМЕЦЬКОГО Композитора - Людвіга ван Бетховена!..
Який створив "Варіації на українські теми"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Геніальний композитор, творчість якого носить епохальний характер. Будучи разом з Гайдном та Моцартом одним з основоположників віденського класицизму, мистецтво Бетховена є поворотною точкою від епохи класицизму 18 ст. до епохи романтизму 19 ст., а його вплив на творчість декількох наступних поколінь європейських композиторів неможливо переоцінити.

Людвіг ван Бетховен (з нім. Ludwig van Beethoven) народився в Бонні (Німеччина), та був хрещений 17 грудня 1770 року. Засновником музичної династії був дід композитора Лодевік ван Бетховен ( Lodewijk van Beethoven, 1712-1773), фламандський музикант, який до кінця життя займав посаду капельмейстера - керівника придворної капели.

Першим учителем музики Бетховена був його батько - Йоганн ван Бетховен, який служив у капелі в якості вокаліста (тенора) та підробляв, даючи уроки гри на скрипці і клавірі. Іншими вчителями Бетховена в цей період були: органіст капели Жиль Ван ден Еден, Тобіас Фрідріх Пфайфер, друг сім'ї, який займався з ним на клавірі, і Франц Ровантіні - скрипка і альт.

Його музичний талант проявився рано, тому батько намагався зробити з нього вундеркінда і другого маленького Моцарта. Так, наприклад, на афіші першого публічного виступу в березні 1778 року Людвіг був оголошений шестирічною дитиною, в той час, як йому вже йшов восьмий рік.

Однак, найбільший вплив на початкову музичну освіту Бетховена мав Крістіан Готліб Нефе, органіст придворної капели в 1779 році. Під керівництвом Нефе Людвіг вивчав композицію, з його допомогою був написаний та виданий в березні 1783 року перший опублікований твір Бетховена - Варіації на тему маршу Дресслера. З Нефе Бетховен опрацьовував "Добре темперований клавір" Й. С. Баха, твори Генделя, знайомиться з музикою старших сучасників: Ф.Е.Баха, Гайдна, Моцарта та ін.

Бетховену виповнилось лише 10 років, як він вже працює в якості помічника органіста, а з 1784 року - штатним музикантом капели. У 1783 році були видані перші три фортепіанні сонати Бетховена, присвячені тодішньому курфюрсту Максиміліану Фрідріху, що отримали загальну назву "Курфюрст".

У 1787 році він відвідує Відень і знайомиться зі своїм кумиром, Моцартом, який, прослухавши імпровізацію юнака, сказав: "Зверніть на нього увагу - він коли-небудь змусить світ говорити про себе". Та стати учнем Моцарта Бетховену не вдається: важка хвороба і смерть матері змусили його спішно повернутися до Бонна, де він змушений був провести ще п'ять років.

У цей час він знайомиться з людьми, які складали його оточення на найближчі роки. Франц Вегелер, молодий студент-медик, познайомив його з родиною фон Брейнінг, з якою він подружився, та працював у якості вчителя музики для дітей. Тут він знаходить ту атмосферу родинного тепла, якої йому так не вистачало вдома. Перебування в інтелігентному середовищі сприяло його зацікавленню до німецької та античної літератури, філософії. Під їхнім впливом Бетховен поступає у 1789 році на філософський факультет Боннського університету, щоправда, навчання його там було недовгим.

У Бонні Бетховен написав цілий ряд великих та малих творів: дві кантати для солістів, хору та оркестру, 3 фортепіанних квартети, кілька фортепіанних сонат (зараз їх називають Сонатинами). Більшу частину боннського періоду творчості складають також варіації та пісні, призначені для аматорського музикування. Серед них - "Бабак", "Елегія на смерть пуделя", "Вільна людина", "Зітхання нелюбого та щасливе кохання", "Жертовна пісня".

У листопаді 1792 року він остаточно покидає Бонн та переїздить до Відня - найбільшого музичного центру Європи на той час.

Тут під керівництвом Гайдна він оволодіває майстерністю контрапункту. Крім того, бере уроки гри на скрипці у Ігнаца Шуппанціга та уроки італійської вокального письма в Антоніо Сальєрі.

Перший публічний виступ Бетховена у Відні відбувся в березні 1795 року, де він дебютував зі своїм фортепіанним концертом. У своїй тривалій гастрольній поїздці 1796 року він підкорив публіку Праги, Берліна, Дрездена, Братислави, завоювавши славу неперевершеного імпровізатора та блискучого віртуоза.

Бетховен також займається педагогічною діяльністю, його найвідомішими учнями були К. Черні та Ф. Рис - обидва згодом завоювали європейську славу.

До його творчого доробку в перші десять років перебування у Відні належить переважно фортепіанна та камерна музика. У 1792-1802 роки були створені 3 фортепіанних концерту і двадцять сонат. З них тільки Соната № 8 ( "Патетична") має авторську назву. Сонату № 14, що носить підзаголовок соната-фантазія, назвав "Місячною" поет-романтик Л. Рельштаб. Ця соната була присвячена його коханій - юній графині Джульєтті Гвіччіарді, з якою він познайомився через сім'ю Брунсвік, де давав уроки фортепіано сестрам Терезі та Жозефіні.

Стійкі найменування збереглися також за сонатами № 12 ( "З траурним маршем"), № 17 ( "З речитативами") і більш пізніми: № 21 ( "Аврора") і № 23 ( "Аппассіоната"). У цей період крім фортепіанних, були також написані 9 (з 10-ти) скрипкових сонат (у тому числі № 5 - "Весняна", № 9 - "Крейцерова"; обидві назви також неавторські), 2 віолончельні сонати, 6 струнних квартетів, декілька ансамблів для різних інструментів.

У 1797 році з'являються перші ознаки невиліковної хвороби - прогресуючої глухоти. Усвідомлення безнадійності всіх спроб лікування недуги призвело Бетховена до душевної кризи у 1802 році, свідченням якої став знаменитий документ - "Гайлігенштадтский заповіт". Виходом з кризи стала творчість: "... Бракувало дещиці, щоб я покінчив із собою", - писав композитор. - "Тільки воно, мистецтво, воно мене утримало".

2 квітня 1800 року в Бургтеатрі проходить прем'єра Першої симфонії Бетховена, в програму концерту були включені також твори Гайдна і Моцарта, а також його власні: Септет, Перша симфонія, і один з фортепіанних концертів.

1802-15 роки (другий період згідно "трьохперіодної" класифікації, запропонованої в 1852 році одним з перших дослідників творчості Бетховена В. фон Ленцем) вважаються періодом блискучого розквіту музичного генія Бетховена.

В цей час були написані найвідоміші творіння композитора: ідеї Французької революції і визвольних змагань початку XIX ст. отримали втілення в Третій ( "Героїчній") і П'ятій симфонії, опері "Фіделіо", музиці до трагедії Й. В. Гете "Егмонт". Композитора надихали також філософські і етичні ідеї епохи Просвітництва, сприйняті ним у юності. Світ природи постає повним динамічної гармонії в Шостій ( "Пасторальній") симфонії, в Скрипковому концерті, в фортепіанній (№ 21) та скрипковій (№ 10) сонатах. Народні або близькі до народних мелодії звучать в Сьомій симфонії і в квартетах № № 7-9. Потужним оптимізмом сповнена Четверта симфонія, гумором та злегка іронічною ностальгією за часами Гайдна і Моцарта пронизана Восьма. Епічно і монументально трактується віртуозний жанр в Четвертому та П'ятому фортепіанних концертах, а також в Потрійному концерті для скрипки, віолончелі та фортепіано з оркестром. У всіх цих творах знайшов найповніше і остаточне втілення стиль віденського класицизму.

Коли в 1815 році померає його брат Каспар, композитор стає одним з опікунів свого десятирічного племінника Карла. Бетховен заявив свої одноосібні права на опікунство, оскільки вважав матір дитини, Джоанну негідною виконувати материнські обов'язки - крім фінансової неспроможності жінка мала проблеми із законом і репутацією, та виявився втягнутим в багаторічний судовий розгляд.

Бетховена практично повністю стає глухим. Одним з результатів глухоти Бетховена став унікальний історичний матеріал: його розмовні зошити. Бетховен використовував їх для спілкування з друзями протягом останніх десяти років. Він відповідав на письмові репліки або усно, або також вписуючи відповіді в зошит. Зошити містять суперечки про музику і з інших питань, дозволяють отримати уявлення про його особистість, погляди та ставлення до мистецтва. Для виконавців його музики вони є важливим джерелом, що дозволяє дізнатися авторську думку з питань інтерпретації його творів. На жаль, 264 з 400 зошитів були знищені (а ті що залишилися - відредаговані) після смерті Бетховена Антоном Шиндлером, який прагнув зберегти ідеалізований портрет композитора.

Творчість 1817-26 років ознаменувала новий злет генія Бетховена і одночасно стала епілогом епохи музичного класицизму. До останніх днів зберігши вірність класичним ідеалам, композитор знайшов нові форми і засоби їх втілення, що межують з романтичними, але не переходять у них.

П'ять останніх фортепіанних сонат (№ № 28-32) та П'ять останніх квартетів (№ № 12-16) відрізняються особливо складною і витонченою музичною мовою, 33 варіації на вальс Діабеллі і Багателі ор. 126 також є справжніми шедеврами.

У 1823 році Бетховен закінчив "Урочисту месу", яку сам вважав своїм найвизначнішим твором. А в травні 1824 року у Відні відбувся останній бенефісний концерт Бетховена, в якому, крім частин з меси, прозвучала його Дев'ята симфонія з заключним хором на слова "Оди до радості" Ф. Шиллера.

Помер Бетховен у Відні 26 березня 1827 року, та був похований на Верінгському кладовищі (сьогодні Парк Шуберта). У 1862 році його останки були ексгумовані для проведення розслідування причин смерті, і в 1888 році відбулося перепоховання праху композитора на Zentralfriedhof - Центральному кладовищі Відня.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
видатний італійський композитор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
відомі композитори

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
європейський композитор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
піаніст та композитор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біографія композитора

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
л. ван бетховен

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Л. ван Бетховена

# data[].attributes.attachment_link.description
Геніальний композитор, творчість якого носить епохальний характер. Будучи разом з Гайдном та Моцартом одним з основоположників віденського класицизму, мистецтво Бетховена є поворотною точкою від епохи класицизму 18 ст. до епохи романтизму 19 ст., а його вплив на творчість декількох наступних поколінь європейських композиторів неможливо переоцінити. Людвіг ван Бетховен (з нім.

# data[].attributes.headline
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.subject
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.body
СТАНЦІЯ - Виконавська.
Людвиг ван Бетховен. "Варіації на українські теми".
Одна з ТЕМ для варіацій - музика, яку після її створення, згодом, стали вважати українською народною... "Іхав козак за Дунай!"
«Їхав козак за Дунай» — український романс, який написав козак Харківського полку, філософ, поет Семен Климовський. Пісня популярна принаймні від середини XVIII століття.

У 1816 році за обробку пісні «Їхав козак за Дунай» узявся німецький композитор Людвіг ван Бетховен. Композитор був у приятельських стосунках з Андрієм Розумовським, послом Росії в Австрії, який у своєму віденському палаці зберігав велику кількість музичних видань.
Андрію Розумовському Бетховен присвятив п'яту та шосту симфонії. На його замовлення написав 3 квартети (7-й, 8-й та 9-й струнні квартети), які отримали назву «квартети Розумовського».

Син останнього гетьмана Кирила Розумовського, А.Розумовський мав сентимент до землі й культури своїх предків. Не без впливу Розумовського Бетховен зацікавився українським музичним фольклором.
В його обробці пісня «Їхав козак за Дунай» оновилася; голос, який її виконує, зазвучав у супроводі фортепіано, скрипки й віолончелі; притаманна оригіналові маршовість поступилася більш повільним і ніжним тонам.
Створена Бетховеном музика, відома в збірках Бетховена серед творів без номеру опусу.
До цієї пісні Бетховен звертався двічі. Вдруге варіації на мелодію пісні «Їхав козак за Дунай» увійшли в опус № 107 (десять варіацій народних пісень для фортепіано і флейти) під номером № 7 у 1820 році.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дніпропетровська академія музики ім. М. Глінки

# data[].attributes.attachment_link.title
В. Грідін  "Їхав козак за Дунай"

# data[].attributes.headline
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.subject
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.body
Останній варіант написаної Бетховеном музики - "Варіації для Флейти та Фортепіано"...

# data[].attributes.attachment_link.title
Beethoven Variations on a Ukrainian Theme, op. 107 no. 7

# data[].attributes.headline
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.subject
Урок № 7. Тема №6. Українська музика у світі. Варіації. Балет.

# data[].attributes.body
І наостанок - СТАНЦІЯ Балету...
Українські мелодії використовували, в тому числі і композитори, які писали БАЛЕТИ...
Згадаємо!!!!   Балет - це??!!!...
... Хореографічна дія на сцені Музичного Театру (Театрів Опери та Балету), де сюжет нам розповідають за допомогою ТАНЦЮ...
Пропоную вам переглянути БАЛЕТ "ГАЯНЕ"  відомого вірменського радянського композитора Арама Хачатуряна...

Декілька сторінок з біографії Арама Хачатуряна...

...Був четвертим сином у родині бідного ремісника. 1921 року разом із групою вірменської молоді А. Хачатурян виїхав у Москву і вступив на підготовчі курси в Московського університету, потім став студентом факультету фізики й математики. Через рік 19-літній Хачатурян вступив у Гнесинське музичне училище.

Саме в ті роки Хачатурян уперше в житті потрапив на симфонічний концерт і був вражений музикою Л. Бетховена і Рахманінова. «Танець для скрипки і фортепіано» став першою роботою композитора. «Як і всі скрипалі, я пишаюся тим, що перша серйозна робота А. Хачатуряна, його „танець“, був написаний для скрипки. Композитор відчуває скрипку, як дійсний майстер — віртуоз», — сказав Давид Ойстрах про Хачатуряна.

1929 року Хачатурян вступив у симфонічний клас Московської консерваторії, яку блискуче закінчив 1934 і вступив до аспірантури. У 1939 Хачатурян написав перший вірменський балет «Щастя». Але вади лібрето балету змусили переписати більшу частину музики, і в такий спосіб «народилася» «Ґаяне». Прем'єра балету відбулася у важкі роки Другої світової війни, узимку (3 грудня 1942)...

Фрагмент балету "Гаяне" композиора Арама Хачатуряна під назвою "Гопак".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Військово-музичний центр СВ Збройних Сил України

# data[].attributes.attachment_link.title
Хачатурян -- Гопак

# data[].attributes.headline
Урок № 8. Тема № 7. Мелодії останнього дзвоника...

# data[].attributes.subject
Урок № 8. Тема № 7. Мелодії останнього дзвоника...

# data[].attributes.body
Станція Виконавська. Вокальна. Хорова.
І явам пропоную розучити пісні, що допоможутьвам радісно і з натхненням завершити "молодшу школу" та завжди згадувати з великою вдячнісю - Першу вашу вчительку!...

# data[].attributes.headline
Станція Пісень ОСТАННЬОГО ДЗВОНИКА...

# data[].attributes.subject
Станція Пісень ОСТАННЬОГО ДЗВОНИКА...

# data[].attributes.attachment_link.title
Наталія Май - Пісня випускників

# data[].attributes.headline
Станція ДИТИНСТВА...

# data[].attributes.subject
Станція ДИТИНСТВА...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Савченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Куди зника дитинство(мінус  зі словами)

# data[].attributes.headline
Станція Пісенного дитинства...

# data[].attributes.subject
Станція Пісенного дитинства...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Мамієнко

# data[].attributes.attachment_link.title
Куда зника дитинство

# data[].attributes.headline
СТАНЦІЯ Пісенно-Виконавська...

# data[].attributes.subject
СТАНЦІЯ Пісенно-Виконавська...

# data[].attributes.attachment_link.title
Тіна Кароль та Голос Діти  -  Дитинство не втрачай (Official Audio)

# data[].attributes.headline
Пісенна Станція...

# data[].attributes.subject
Пісенна Станція...

# data[].attributes.body
"Мінус" - для розучування...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анна Макаренко

# data[].attributes.attachment_link.title
"Дитинство не втрачай" мінус для розучування

# data[].attributes.headline
ПЕРШІЙ ВЧИТЕЛЬЦІ - присвячується...

# data[].attributes.subject
ПЕРШІЙ ВЧИТЕЛЬЦІ - присвячується...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
З любов'ю до дітей - Дитячі пісні

# data[].attributes.attachment_link.title
Пісня ВЧИТЕЛЬКА - українські пісні про школу - гурт МАЛДІВИ - ютуб канал З любов'ю до дітей

# data[].attributes.headline
УРОК № 9. СТАНЦІЯ Рухлива. Танцювальна. Пісенна.

# data[].attributes.subject
УРОК № 9. СТАНЦІЯ Рухлива. Танцювальна. Пісенна.

# data[].attributes.attachment_link.title
ЧИКА-РИКА - Танцуем чику рику вместе с Superparty (2019)

# data[].attributes.attachment_link.title
ЧУЧА-ЧАЧА танцевальная игра! Танцы для детей с SUPER PARTY!

# data[].attributes.attachment_link.title
Super-Mix #1 /Танцуй вместе с Super Party!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
SUPER-MIX #2 - Танцуй вместе с Super Party (хиты 2018)

# data[].attributes.headline
Урок № 10. СТАНЦІЯ Мультиплікаційна.

# data[].attributes.subject
Урок № 10. СТАНЦІЯ Мультиплікаційна.

# data[].attributes.body
Тут ви почуєте музику, яка лунає у відомих українських мульфільмах!
Так само, як і танці-"руханки", вони вам піднімуть настрій...
Ви зможете повертатися на цю Станцію під час ваших літніх канікул...
А ми - не прощаємося із вами, а кажемо - "ДО ПОБАЧЕННЯ!"...

# data[].attributes.attachment_link.title
Капітошка (1980) | мультфільми українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.title
Котик та Півник - мультфільми українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.title
Про Всіх На Світі (1984) - мультфільми українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.title
Маленький Великий Пес - мультфільми для дітей українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Жив Собі Чорний Кіт (2006)

# data[].attributes.attachment_link.title
Чого У Лісі Не Буває

# data[].attributes.attachment_link.title
Як Песик і Кошеня Мили Підлогу (1977) - мультфільми українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.title
Як Петрик П'яточкін Слоників Рахував (1984) - мультфільми українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.title
Пригоди Котигорошка та його друзів - Всі серії підряд | мультфільми українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Чарівний Горох (2008) | мультфільми українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.title
ТНМК – Історія України за 5 Хвилин [Official Video]

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книга-мандрівка. Україна

# data[].attributes.attachment_link.title
«Книга-мандрівка. Україна». 2 сезон, всі серії (1 ч.)

# data[].attributes.headline
Моя країна - Україна. 1 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.subject
Моя країна - Україна. 1 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анімаційний серіал "Моя країна Україна" - 1 серія

# data[].attributes.headline
Моя країна - Україна. 2 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.subject
Моя країна - Україна. 2 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анімаційний серіал "Моя країна Україна" - 2 серія

# data[].attributes.headline
Моя країна - Україна. 3 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.subject
Моя країна - Україна. 3 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анімаційний серіал "Моя країна Україна" - 3 серія

# data[].attributes.headline
Моя країна - Україна. 4 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.subject
Моя країна - Україна. 4 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анімаційний серіал "Моя країна Україна" - 4 серія

# data[].attributes.headline
Моя країна - Україна. 5 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.subject
Моя країна - Україна. 5 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анімаційний серіал "Моя країна Україна" - 5 серія

# data[].attributes.headline
Моя країна - Україна. 6 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.subject
Моя країна - Україна. 6 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анімаційний серіал "Моя країна Україна" - 6 серія

# data[].attributes.headline
Моя країна - Україна. 7 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.subject
Моя країна - Україна. 7 серія. ПЕРШИЙ СЕЗОН.

# data[].attributes.attachment_link.title
Анімаційний серіал "Моя країна Україна" - 7 серія