# data[].attributes.headline
Виконайте тест на закріплення матеріалу

# data[].attributes.subject
Виконайте тест на закріплення матеріалу

# data[].attributes.attachment_link.title
Classtime: Teaching Tool for Student Engagement & Learning

# data[].attributes.headline
Смакові зони язика

# data[].attributes.subject
Смакові зони язика

# data[].attributes.headline
Сенсорна система рівноваги

# data[].attributes.subject
Сенсорна система рівноваги

# data[].attributes.attachment_link.title
Сенсорна система рівноваги. Нюхова і смакова сенсорні системи

# data[].attributes.headline
Нюхова та смакова сенсорні системи

# data[].attributes.subject
Нюхова та смакова сенсорні системи

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Біологія Відеоуроки з біології

# data[].attributes.attachment_link.title
Біологія 8 клас Нюхова та смакова сенсорні системи.

# data[].attributes.headline
Сенсорна система рівноваги

# data[].attributes.subject
Сенсорна система рівноваги

# data[].attributes.body
Підтримка рівноваги тіла в спокої та під час руху пов’язана з тим, що мозок весь час отримує інформацію про положення різних частин тіла. Імпульси від пропріорецепторів, що знаходяться в суглобах і м’язах, повідо мляють про положення та стан кінцівок. Але життєво важлива інформація про положення та рухи голови надходить від вестибулярного апарата. Він розташований у внутрішньому вусі й утворений овальним і круглими мішечками і півколовими каналами. Канали й мішечки заповнені ендолімфою і з’єднуються між собою. На внутрішній поверхні мішечків є рецептори рівноваги, або отолітовий апарат. Він розміщений вертикально в овальному мішечку і горизонтально — у круглому. В ньому знаходяться чутливі волоскові клітини — механорецептори. Волоски цих клітин занурені в драглисту масу, що містить численні вапнякові кристали — отоліти, які утворюють так звану отолітову мембрану. Під дією сили тяжіння або прискорення отоліти тиснуть на волоски клітин, згинаючи їх. Це викликає збудження самих клітин. Так сенсорні клітини повідомляють мозку про рухи голови відносно вертикалі. Другою частиною вестибулярного апарату є три півколових канали, діаметр яких складає близько 2 мм. Вони розташовані в трьох взаємно перпендикулярних площинах. Вони реагують на колові та обертальні рухи голови і тулуба. На внутрішній поверхні півколових каналів розташовані спеціальні чутливі клітини, що здатні сприймати подразнення та передавати імпульси в центральну нервову систему. Вони подразнюються рухами ендолімфи, зумовленими переміщенням тіла в просторі. При цьому реакції, що виникають, сприяють збереженню рівноваги. Цьому сприяють також зір та рецептори м’язів та суглобів. Від усіх рецепторів відходять нервові волокна, що утворюють вестибулярний нерв, що несе імпульси до вестибулярних ядер довгастого мозку. Вже оброблена інформація надходить безпосередньо або через ретикулярну формацію до мотонейронів спинного мозку та до мозочка. Цей зв’язок зі спинним мозком зумовлює мимовільні рухи м’язів шиї, тулуба, кінцівок, завдяки чому коригується положення цих частин, що запобігає падінню. Кіркові центри контролю рівноваги й положення тіла в просторі розміщені в тім’яній та скроневій частках мозку. Завдяки  кірковим центрам аналізатора можливим є усвідомлений контроль рівноваги та положення тіла, забезпечу ється прямоходіння. Для людей, які страждають на слабкість вестибулярного апарату, що виявляється в неможливості користуватися транспортом, бажаними є спеціальні тренувальні вправи. Вони вправи спрямовані на зменшення збудливості апарату рівноваги.

# data[].attributes.headline
Нюхова сенсорна система

# data[].attributes.subject
Нюхова сенсорна система

# data[].attributes.body
Нюхові відчуття викликаються пахучими речовинами, що знаходяться у повітрі та мають більшу гостроту, ніж смакові. Структури, що сприймають запахи, розміщені в слизовій оболонці верхньої частини носової порожнини. Вони представлені нюховими рецепторами. Рецепторні клітини мають короткі периферичні й довгі центральні відростки. Площа нюхової поверхні досягає 240–500 мм2. Кількість нюхових рецепторів у людини досягає 40 млн. Периферичні відростки клітин закінчуються кулястими потовщеннями, утвореними загостреними волосками, що є своєрідними антенами, які активно взаємодіють з молекулами пахучих речовин. Вважається, що молекули пахучих речовин осідають на поверхні слизової носових порожнин і розчиняються в секреті. Розчинені речовини подразнюють нюхові волоски, викликаючи збудження. Звідси імпульси нюховими нервами надходять у центри нюху головного мозку, які розміщені в проміжному мозку й корі. Там формується відчуття запаху речовин, які вдихаються. Втрата нюху веде до неможливості відчувати запахи речовин у повітрі, що може бути небезпечним для здоров’я людини.

# data[].attributes.headline
Смакова сенсорна система

# data[].attributes.subject
Смакова сенсорна система

# data[].attributes.body
У слизовій оболонці язика розташовані смакові сосочки, утворені смаковими цибулинами, у яких знаходяться хеморецептори. Смакові клітини на одному з кінців мають ворсинки, що здатні сприймати розчинені речовини та збуджуватися. Збудження від смакових рецепторів цибулин іде волокнами язикового нерва до зорових горбів (таламуса) і скроневої частки кори великого мозку. Так формуються різні смакові відчуття та здійснюється аналіз смакових якостей харчових речовин. Існує чотири типи смакових відчуттів: солодке, солоне, кисле, гірке. Чутливість рецепторів на всій поверхні язика неоднакова. Так, найбільша чутливість до солодкого — на кінчику язика, до гіркого — на корені, до кислого — з боків, до солоного — на кінчику й з боків. Смакові рецептори мають найкоротшу тривалість життя серед усіх рецепторів. Вони існують до 10 днів, після чого гинуть і замінюються новими. Сприйняття смаку також пов’язане із зоровим рецептором. При яскравому освітленні смак їжі розрізняється краще. Для поліпшення смакових властивостей їжі використовують спеції та приправи.

# data[].attributes.headline
Рецептори дотику

# data[].attributes.subject
Рецептори дотику

# data[].attributes.body
Шкіра відокремлює тіло від зовнішнього середовища . Через неї та її похідні людина отримує інформацію про властивості середовища, про впливи з боку інших живих істот тощо. Це механорецептори, що забезпечують дотикову чутливість, розкидані поодинці по всій поверхні, не утворюють окремих органів чуттів. Рецептори дотику, або тактильні рецептори, чутливі до слабкого дотику і розташовані у епідермісі. Це тоненькі закінчення чутливих нейронів, що реагують на деформацію шкіри або волосини. Також є спеціалізовані рецептори, що розташовані під епідермісом. Вони нагадують капсулу, заповнену рідиною, всередині якої знаходиться звивисте нервове закінчення. На 1 см² шкіри в середньому припадає до 25 тактильних рецепторів. Найбільше їх у шкірі долонь, на кінцях пальців, на губах, кінчику язика. Найменше — у шкірі спини і живота.
Збудження, що виникає в тактильних рецепторах шкіри, надходить до задньої центральної звивини кори півкуль, де перетворюється у відчуття дотику або тиску. Завдяки тактильній чутливості людина відчуває характер поверхні, форму та величину навколишніх предметів.

# data[].attributes.headline
Рецептори руху.

# data[].attributes.subject
Рецептори руху.

# data[].attributes.body
Рецептори руху. Усі скоординовані рухи людини є можливими завдяки спеціальній руховій сенсорній системі. У м’язах, сухожилках, суглобах містяться пропріорецептори, що сигналізують про ступінь напруження м’язових волокон, про положення суглобів і різних частин тіла в просторі. Імпульси, що виникають у них під час скорочення або розслаблення м’язів, нервовими шляхами ідуть до мозочка, а потім до задньої центральної звивини кори півкуль. Там виникають відчуття про зміну положення частини тіла у просторі. Це сприяє створенню певної пози для підтримки рівноваги, а також зміни напрямку руху. За допомогою аналізаторів руху можна визначити приблизну масу предмета, що піднімається. За допомогою рухової сенсорної системи людина (навіть за відсутності зору) може виконувати в просторі складні рухи. Але лише за умови взаємоузгодженої дії вестибулярного апарату, м’язового чуття і зору вона здатна підтримувати вертикальне положення тіла в просторі. Вона сприймає і регулює прискорення або уповільнення рухів, обертається навколо своєї осі.