# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Karkeasti jaoteltuna suot voidaan jakaa puustoisiin soihin ja puuttomiin avosoihin ja nämä edelleen rämeisiin, korpiin, nevoihin, lettoihin, luhtiin ja lähteikköihin.

Suotyyppejä voidaan erottaa useita kymmeniä, riippuen tavasta, millä ne luokitellaan. Suot voidaan luokitella puustoisiin ja puuttomiin avosoihin. Nämä taas voidaan luokitella seuraavien päätyppien mukaan: räme, korpi, neva, letto, luhta ja lähteikkö.

Kasvupaikan lisäksi on merkittävää, mistä suot saavat kosteutensa. Pohjois-Suomessa on viileämpää ja kosteampaa ja siellä soiden osuus pinta-alasta on suurempi kuin Etelä-Suomessa, jossa suot ovat kuivempia keidassoita.

Letto on Suomen soista ravinteikkain ja kalkkipitoisin. Korpisuo on luonteeltaan hyvin ohutturpeinen ja sen kasvillisuus vastaa tuoreen kankaan kasvillisuutta. Korpisuolla kasvaa kuusta tai lehtipuuta. Neva taas on paksuturpeinen, hyvin märkä ja puuton alue. Rämekin on paksuturpeinen, mutta se on kuivempi kuin neva. Rämeet ovat varpua ja kituliasta mäntyä kasvavia soita. Lisäksi soiksi lasketaan lähteiköt ja luhdat. Lähteikkö on kostea alue pohjavesilähteiden ympärillä. Luhta taas on vetinen saraikko joen tai järven rannalla.
Yhdistä suo ja sen määritelmä

Aiheeseen liittyvät linkit

# data[].attributes.attachment_link.description
Karkeasti jaoteltuna suot voidaan jakaa puustoisiin soihin ja puuttomiin avosoihin ja nämä edelleen rämeisiin, korpiin, nevoihin, lettoihin, luhtiin ja lähteikköihin. Suotyyppejä voidaan erottaa useita kymmeniä, riippuen tavasta, millä ne luokitellaan. Suot voidaan luokitella puustoisiin ja puuttomiin avosoihin. Nämä taas voidaan luokitella seuraavien päätyppien mukaan: räme, korpi, neva, letto, luhta ja lähteikkö.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nykysuon käsikirja -- Jakso 1. Miten paljon maailmassa on soita?

# data[].attributes.attachment_link.title
Nykysuon käsikirja -- Jakso 3. Suon käyttö.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vihreänruskeaan suomaisemaan tuovat kesällä väriä kihokkien punaiset lehtiruusukkeet. Kihokit ovat lihansyöjäkasveja, jotka parantavat ravinnon, erityisesti typen, saantiaan pyydystämällä hyönteisiä tahmeilla lehdillään.

lihansyöjäkasveja

saalistavat lehdissä olevien limapisaroiden avulla

Suomessa esiintyvät kihokit:

pitkälehtikihokki

pyöreälehtikihokki

pikkukihokki (vaarantunut laji)

Suomessa kasvaa kolme kihokkilajia: pitkälehti-, pyöreälehti- ja pikkukihokki, joista viimeisin on uusimman uhanalaisarvioinnin mukaan vaarantunut laji.

Kihokin valkoiset kukat ovat yksittäisen kukkavanan päässä. Ne avautuvat lämpimällä auringonpaisteella yksi kerrallaan.

Pisarat houkuttavat hyönteisiä

Lehdissä olevien karvojen päihin erittyy pisaroina tahmeaa, liimamaista nestettä, joka houkuttelee hyönteisiä. Kimaltava pisara on kuitenkin ansa: hyönteinen ei löydäkään mettä vaan jää kiikkiin.

Lehden karvat kiertyvät saaliin ympärille, ja nesteen sisältämät enstyymit alkavat hajottaa sen pehmeitä osia. Muutamassa viikossa hyönteisestä jäljelle jää vain sulamattomat osat kuten kitiinikuori. Kihokki tulee toimee myös ilman hyönteisiä, mutta tällöin kasvu jää vaatimattommaksi.

Kihokkien lisäksi kasveistamme kuusi vesiherne- ja kolme yökönlehtilajia käyttävät eläinravintoa hyväkseen.

Perustuu ohjelmaan: Ekolokero

Aiheeseen liittyvät linkit

# data[].attributes.attachment_link.description
Vihreänruskeaan suomaisemaan tuovat kesällä väriä kihokkien punaiset lehtiruusukkeet. Kihokit ovat lihansyöjäkasveja, jotka parantavat ravinnon, erityisesti typen, saantiaan pyydystämällä hyönteisiä tahmeilla lehdillään. lihansyöjäkasveja saalistavat lehdissä olevien limapisaroiden avulla Suomessa esiintyvät kihokit: pitkälehtikihokki pyöreälehtikihokki pikkukihokki (vaarantunut laji) Suomessa kasvaa kolme kihokkilajia: pitkälehti-, pyöreälehti- ja pikkukihokki, joista viimeisin on uusimman uhanalaisarvioinnin mukaan vaarantunut laji.