# data[].attributes.body
Dialogen skal arbejde hen mod et fælles mål.

# data[].attributes.body
Personale stiller krav om samarbejde

# data[].attributes.body
Uden dialog ingen hjælp

# data[].attributes.body
Det pædagogiske personale opfordre til vejledning og støtte til Ditte

# data[].attributes.body
Han er meget utålmodig

# data[].attributes.body
Han forstår ikke hvorfor der ikke findes forslag til handling / løsning idag..

# data[].attributes.body
Far Henning kommer retur i lokalet

# data[].attributes.body
Mor Judith ønsker at Ditte bliver observeret

# data[].attributes.body
Et forslag til hjælp, kunne være vejledning

# data[].attributes.body
Personalet er meget forstående

# data[].attributes.body
Mor Judith rækker ud efter hjælp

# data[].attributes.body
Dialogen fortsætter mellem mor Judith og det pædagogiske personale

# data[].attributes.body
Efter kort dialog omkring hvorfor Henning ikke er blevet informeret, forlader Henning lokalet

# data[].attributes.body
Hvorfor holder vi dette møde? (Henning)

# data[].attributes.body
Vi har opfordret til et møde på baggrund af et brev fra mor.

# data[].attributes.body
Tak fordi vi måtte komme : (Judith og Henning)

# data[].attributes.body
Det pædagogiske personale byder velkommen

# data[].attributes.body
god dag og velkommen

# data[].attributes.body
nr . 2

Hej personale

Ditte har det ikke så godt for tiden. Hun vil ikke i skole om morgenen. Hun er så ked af det om morgenen og siger, at hun har ondt i maven.

Jeg ved jo godt, at I er meget pressede for tiden med sygdom blandt de voksne og skolereformen, så jeg forstår godt, hvis I ikke orker at have styr på alt hvad der foregår i klassen.

Jeg ved også godt, at I har hjulpet Ditte meget, da hendes far og jeg var lige ved at blive skilt og jeg hele tiden glemte vanter og madpakke og alt muligt. Og det er slet ikke fordi jeg vil kritisere jer, det må I endelig ikke tro. Jeg er også så ked af, at jeg ikke kunne huske noget dengang. Jeg glemte også at hente hende en dag, fordi hendes far og jeg havde skændtes så frygteligt, så jeg græd og græd og ikke ville vise mig udenfor en dør. Og det var altså rigtig pinligt.

Nu er det heldigvis længe siden, og vi har fået det meget bedre derhjemme.

Men nu er det altså så svært at få Ditte af sted om morgenen. Hun siger, at der ikke er nogen, der vil lege med hende. Hun siger også, at I voksne råber af hinanden og af børnene – men jeg ved godt at børn nogle gange lyver og fortælle historier, så det er nok bare hendes fantasi. Det siger jeg også til hende, men det hjælper ligesom ikke.

Hun siger også, at der var nogen, der drillede hende en dag og at I voksne slet ikke hjalp hende. Hun siger, at nogle af drengene holdt hende fanget inde i legehuset i frikvarteret og ikke ville lade hende slippe ud. De sagde også, at de ville kaste hendes bamse (I ved den, som hun altid skal have med og som hun er så glad for) op i et træ, så hun ikke kunne nå den igen og aldrig mere kunne få den ned.

Hvad synes I, jeg skal gøre? Skal jeg lade hende blive hjemme nogle dage eller tage med hende i skole? Jeg kan prøve at snakke med mit arbejde om jeg kan få lov til at lægge mine vagter om.

Med venlig hilsen mor til Ditte i børnehaveklassen