# data[].attributes.body
- El follet és un poder màgic, és un esperit. Això vol dir que no el podem veure, però si tenir-lo. No sabem d’on ve ni el que s’ha que fer per tenir-ne. - La persona que té follet pot viatjar arreu del món sense que ningú la vegi, pot anar d’un caire a l’altra, o també pot fer-se invisible. - Quan un infant és molt remenador i molt inquiet, solem dir que pareix que té follet. RONDALLA: En Pere de Balàfia (original de Joan Castelló Guasch) En Pere de Balàfia era un home garrut que volia tenir follet. Eren poca gent a ca seua, la feina era molta i li quedava poc temps per anar a divertir-se. Un dia va vendre una porcelleta a una veieta, però passava el temps i no li acabava de pagar perquè no tenia sous. Com aquesta era molt espavilada i sabia que en Pere anava darrera el follet, li proposà un tracte: li explicaria que havia de fer per tenir-ne, a canvi de perdonar-li els sous. Com és natural, en Pere acceptà i aquella mateixa nit va fer el que li havia explicat. Per tenir follet s’havia de despullar i córrer pel carreró de ca seua sense que ningú el ves. Passaren més de deu nits i no hagué follet ni cosa semblant, i a més havia perdut els cinc duros de la porcelleta que li devia. Tot i això, en Pere ho seguí intentant.

Es d'Eivissa
Clara Tur Ferrer

# data[].attributes.body
Al regne de la serralada dels Andes, al paradís de la vall del Callejón de Huaylas, vivien els déus. El déu suprem, Inti (el sol), tenia una filla anomenada Huandoy. Huandoy era tan bonica com una tendra i fresca orquídia. Els seu pare pensava casar-la per a tota l'eternitat amb un déu de bellesa similar, i de les mateixes virtuts. Però al cor de la vall, dins del poblat dels yungas, Yungay, hi vivia un gentil i valent príncep mortal, anomenat Huscarán, que es va enamorar profundament de la bonica Huandoy.

Huandoy corresponia al gran amor del príncep. Es trobaven d'amagat i eren feliços i sentien una forta passió i tendresa l'un per l'altre.

Quan el déu pare va assabentar-se dels amors entre la seva filla i el príncep mortal, li va suplicar que ho deixés, que viure amb un príncep mortal no era convenient per a una deessa: La passió dels joves prínceps era superior a les súpliques del pare, als seus consells i sermons.

Tan gran va ser la seva ràbia que va sentir el déu suprem, Inti, davant la força d'aquest amor amb un mortal, que va maleir la parella d'amants i els va condemnar per a la eternitat a viure separats. Els va convertir en dues grans muntanyes de granit i els va cobrir de neus perpètues per calmar la seva ardent passió. Entremig de les dues muntanyes va situar una vall estreta i profunda per tal que estiguessin totalment aïllats. En la seva fúria, el déu pare va elevar les muntanyes a una alçada majestuosa, per tal que els prínceps per sempre més que puguin veure, però mai més no es puguin arribar a tocar.

Els enamorats ploren pel seu dolor, fonen gota a gota la neu que els cobreix i els seus plors d'amor s'uneixen en un llac de color blau turquesa per tota l'eternitat. Aquest llac rep el nom de Llanganuco i el trobareu si un dia aneu a Perú a una altitud de 3.400 metres sobre el nivell del mar. Les muntanyes que porten els noms dels prínceps Huandoy i Huscar tenen una altitud de 6.560 metres i 6.768 metres: són les muntany més altes de la vall i de tot el país.
catacrac, catacric,
conte contat, conte finit
LARA PLANELLS

# data[].attributes.headline
                                   LA GALLINA NEGRA

# data[].attributes.subject
                                   LA GALLINA NEGRA

# data[].attributes.body
I havia una vegada un gitano anomenat Kalo Dan, que havia acumulat la seva fortuna matant un drac i alliberant una princesa. Un bon dia la seva mare li va comentar que ja era hora de buscar-se una noieta i casar-se. - Kalo -li va dir la mare-, si no t'agrada cap noia del poble agafa el teu cavall i busca-la a d'altres pobles i campaments gitanos. No és important que sigui rica, el més important és que sigui una bona noia. Kalo així ho va fer. Va agafar el seu cavall i va començar a visitar pobles i campaments gitanos, per no va tenir sort. Un dia va arribar a un poble molt pobre. Es va apropar a una barraca i va quedar sorprès al veure una noia molt bonica amb ulls negres com de carbó, els cabells llargs i ondulats que li arribaven fins a la cintura. La noia estava parant la taula, quan es va girar i va veure en Kalo, va córrer i va desaparèixer per la porta. Kalo la va cridar, va entrar a la casa i en aquell mateix moment va sortir una gallina negra. Kalo va anar a buscar a la noia per la porta on s'havia amagat, per la noia havia desaparegut. Al cap d'una estona van arribar a la casa un matrimoni gitano, que al veure el Kalo el van saludar i el van convidar a compartir el seu menjar. Després de dinar, Kalo els va preguntar sobre qui era la noia que havia vist, i ells li van dir que no sabien de qui parlava. El van convidar a passar la nit, i Kalo va acceptar perquè estava molt intrigat. Se'n van anar tots a dormir, i en Kalo va romandre despert fins que va sentir un soroll al menjador, va espiar per la porta entreoberta i sorprenentment allí hi havia la noia.  En Kalo es va apropar sense fer soroll i va agafar la noia de la mà. - Oh, deixa'm anar! -va dir la noia. En Kalo no la va deixar i li va demanar que es casés amb ell.  La noia li va dir que no podia ser perquè un mag l'havia encantat per no voler-se casar amb ell. La noia només es convertia en persona dues vegades al dia, a les 12, però només durava una hora i la resta del dia era una gallina negra. L'única manera de trencar l'encanteri era que un home la portés a l'altar en la seva forma de gallina.  En Kalo li va dir que ell ho faria. Al dia següent, en Kalo va comprar la gallina al matrimoni i va marxar cap a casa. Però abans de passar per casa seva, en Kalo se'n va anar a l'esglèsia a parlar amb el mossèn. Aquest li va preguntar qui seria la seva esposa. En Kalo li va respondre que seria la gallina i el mossèn, en primer moment, es va negar a casar-los. Però finalment en Kalo li va oferir molts diners, i el mossèn va acceptar, tot pensant -Aquest gitano és boig!-, i li va dir que tornés al cap de tres dies, que se celebrarien les noces. En Kalo va arribar a casa seva i va presentar la núvia a la seva mare. Aquesta es va posar a plorar i va dir:  - El meu fill està boig! Està boig! Com es pot casar amb una gallina?! Durant els tres dies següents en Kalo no va deixar mai a la gallina. Mentrestant, els rumors de que en Kalo, el gitano, es casaria amb una gallina, havien corregut per tot el poble, i el dia de la boda a l'esglèsia no hi cabia ni una agulla. El mossèn va pensar que en Kalo no es presentaria, però sorprenentment a l'hora citada en Kalo arribava amb la gallina i tota la gent de l'esglèsia va començar a riure. El mossèn els va fer callar: va començar la cerimònia. Quan li va preguntar a Kalo si volia casar-se amb la gallina, aquest li va dir que sí, i la gallina es va transformar en la noia preciosa que havia conegut.   Els gitanos de l'esglèsia van callar i van admirar la bellesa de la gitana. Es va celebrar la boda que va durar una setmana, i hi van haver "cantes", balls i molt menjar. El pare de la núvia se'n va assabentar i va anar a la boda. Ella era la filla del rei dels gitanos, i com a dot els va donar als nuvis una bossa plena d'or.

Catacrac, catacric, conte contat, conte acabat.

PAU MORENO

# data[].attributes.body
http://www.paraisobalear.com/index.php/coses-nostres/rondaies-mallorquines/152-sencantament-de-son-lluc.html

Es de mallorquina.
IKER

# data[].attributes.body
(peru)
http://www.uv.es/~sillam/RondallaNet/rondmon/perhuascaran.htm           Matias & Jairo

# data[].attributes.body
http://www.uv.es/~sillam/RondallaNet/rondcat/marietaielmort.htm.
GAIA.
lloc: València.

# data[].attributes.headline
Un que va fer es mort per no pagar es deutes

# data[].attributes.subject
Un que va fer es mort per no pagar es deutes

# data[].attributes.body
http://www.paraisobalear.com/index.php/coses-nostres/rondaies-mallorquines/153-un-que-va-fer-es-mort-per-no-pagar-es-deutes.html
Es Mallorquina.
Esther y Paula D.

# data[].attributes.body
La Marieta va rebre de la seva mare unes monedes per a comprar fetge  pel sopar. Com que era llamirera de mena, es va aturar davant d’una pastisseria, va caure en la temptació i se les va gastar en caramels. En poc temps la paperina va quedar buida, sense ni una engruna, ni un paperet. Aleshores es va dir: -I ara, què soparà el pare? Així que en passar pel costat del cementiri, que li venia de camí, va entrar-hi. Acabaven d’enterrar un home. Ella tota decidida, va anar fins el taüt, va agafar el fetge i el va posar dins de la paperina. Quan va arribar a casa, la mare el va cuinar i el pare se’l va menjar. I a dormir s’ha dit! Ja dins del llit…  la Marieta va sentir que trucaven a la porta: -Toc, toc, toc… I després una veu: -Marieta, Marieta ja sóc aquí!

La Marieta prou que es va tapar amb la flassada i de tan encongida semblava un farcell. La veu va seguir: -Marieta, Marieta ja sóc a la primera escaleta. -Marieta, Marieta ja sóc a la segona escaleta… -Marieta, ja estic al primer replà i vinc a buscar-te… Marieta, ja estic al segon replà i vinc a buscar-te…

La veu cada vegada era més propera, fins que va arribar a la porta de la seva habitació i…  (El narrador ha d’agafar un nen del grup, sobtadament, tot dient: -Ja et tinc! – i aleshores fer-li pessigolles.)
Paula
lloc indefinit

# data[].attributes.body
(Suïssa)

Els habitants de Lenk volien construir un pont prop de Sulzy, però no tenien diners. Llavors, el dimoni els va oferir tots els diners que necessitaren, però sota la condició que la primera vegada que creuessin el nou pont havien de conduir un animal que el dimoni no hagués conegut mai…

NAIA I ARWEN.

# data[].attributes.body
http://www.uv.es/~sillam/RondallaNet/rondmon/elboscmagic.htm
Berta.

# data[].attributes.body
https://rondallesvalencianes.wordpress.com/tag/rondalles-populars-     valencianes/
Es una rondalla valenciana
Sergio i Jaume

# data[].attributes.body
Em diuen Pau Llorca i des de que tinc ús de raó recorde la dolçaina i el tabal sonant a casa meua. El meu pare era dolçainer i com resa el refrany “pare dolçainer, fill tabaleter”. Partint d’eixe punt, no cal que insisteixca que aquests instruments han estat l’eix vertebrador de la meua vida. Al llarg de tots aquests anys he acompanyat amb el meu repic a dolçainers de tot tipus de nivell musical i condició moral; gent del més variat estatus social i adscripció política i he aprés alguna cosa dels millors i també dels pitjors. Des de l’any 2002 que no he tingut millor ocurrència que enganxar-me a tocar la dolçaina. Aquest fet m’ha propiciat enriquir-me musicalment i agafar noves perspectives. També sóc llicenciat en Història per la Universitat de València i fa temps que vaig decidir investigar aspectes relacionats amb els nostres instruments. Des de fa un temps he decidit plasmar les meues idees, punts de vista, investigacions, dubtes, etc. en un blog. Aquest i no altre és l’objectiu d’aquest petit racó perdut en la immensitat de la xarxa.
Ric Valor.

ALEX,CARLOS.