# data[].attributes.body
De tots els elements que trobem a la Terra, molts d'ells els trobem a elements d'ús quotidià. Tria un dels elements d'aquesta llista i enumera almenys dos objectes on el podem trobar: Ferro, Silici, Carboni, Clor, Magnesi, Alumini, Oxigen, Nitrogen, Sodi, Potassi, Calci, Mercuri, Plom, Fòsfor, Sofre, Liti, Iode, Fluor, Coure i Zinc.

# data[].attributes.body
És molt dur i dens.
Es troba en la naturalesa formant part de nombrosos minerals.
Ho podem trobar en cotxes, vaixells, eines, etc...

# data[].attributes.body
És molt dur i dens.
Es troba a la naturalesa.
Ho podem trobar en les piles,monedes,cremalleres de pantaló etc...

# data[].attributes.body
El mercuri és un element de nombre atòmic 80. És un metall argentat que a temperatura estàndar és un líquid inodor. És un mal conductor de calor comparar amb altres metalls, encara que no és mal conductor de l’electricitat. Es mescla fàcilment amb molts altres metalls com l’or o l’argent produint amalgames, excepte amb el ferró; és insoluble en aigua i soluble en àcid nítric. Quan augments la seva temperatura produeix vapors tòxics i corrosius, més pésanos que l’aire. És incompatible amb l’àcid nítric concentrat, l’acetilè, l’amoníac, el clor i els metallls.

# data[].attributes.body
Es un metall blanc brillant.
S´assembla molt a l´argent.
La seva densitat es 1,74, per tant es més baixa que els metalls.

# data[].attributes.body
Es dur i pesat,pot apareixer en la naturalesa amb cobre i ferro.
Quant més plata conté més blanc es el color grogenc .
Generaltment els majors productors d'or són China i Sudàfrica.
Ho podem trobar en monedes,joies etc...

# data[].attributes.body
El potassi és un element químic  , és un metall  alcalí , blanc-argentat i tou.  Té un baix punt de fusió i és bon conductor tèrmic i de l'electricitat , és abundant en la naturalesa, per exemple a l'aigua de mar i o en minerals  diversos, com l'ortosa  s'assembla químicament al sodi .  El podem trobar a el awacate ...

# data[].attributes.body
El calci es el mineral mes abundant que tenim al cos.
El calci es un metal tou i el cinque mes abundant de la escorsa terrestre
Molts aliments  i coses que tenim al nostre entorn esta contingut de calci

# data[].attributes.body
El coure es un dels metalls mes importans gràcies a les seves caracteristiques: la seva mal·leabilitat i la seva capacitat de transmissió termica i electrica.
El coure es poc abundant a l'escorça terrestre i la major abundancia la trobem a Xile(Sudamérica).

# data[].attributes.body
ALUMINI

L'alumini és un element químic. Es tracta d'un metall de color blanc d'argent, tou, dúctil i no magnètic del grup del vot. Es l'element metàl·lic més abundant en l'escorça terrestre. La seva lleugeresa, conductivitat elèctrica, resistència a la corrosió i baix punt de fusió el converteixen en un material idoni per a multitud d'aplicacions.
Es pot utilitzar en aplicacions elèctriques, alguns utensilis de cuina, aires acondicionats etc...

# data[].attributes.body
-No es pot trobar en estat pur a la naturalesa perquè reacciona amb rapidesa amb molts elements.
-Principalment es pot trobar en forma de clorur de sodi.
-Es pràcticament impossible trobar-lo sense combinar amb altres elements a causa de la seva reactivitat.

Imatge: clorur de sodi

# data[].attributes.body
-La plata és un mineral molt dúctil i mal·leable.
-Es una mica més dur que l'or.
-Posseeix la més alta conductivitat elèctrica i conductivitat tèrmica de tots els metalls.

# data[].attributes.body
El sodi és un element químic de símbol NA amb número atòmic 11, que va ser descobert per Humprhry Davy en 1807. És un metall alcalí tou, untuós, de color platejat.
-És molt abundant a la naturalesa.
-Es troba en la sal marina, llet, remolatxa, aigua potable, etc.

# data[].attributes.body
El crom és un element químic de número atòmic 24, y es troba al grup 6 de la taula periòdica dels elements.
-Es troba a la naturalesa i el mineral on hi ha més abundància és la cromita.
-També es troba a la carn i el peix, ous, cereals, etc...

# data[].attributes.body
El cadmi és un element químic de número atòmic 48 situat al grup 12 de la taula periòdica dels elements.
-És un metal pesat, tou i de color blanc/blau.
-Es troba a l'escorça terrestre, bolets, marisc, cacau, etc.

# data[].attributes.body
El metall pur és de color blanc platejat i molt dur.
El molibdè és un element químic de nombre atòmic 42 que es troba en el grup 6 de la taula periòdica dels elements i se simbolitza com Mo.
Aproximadament la meitat de la producció d'aquest element es localitza als Estats Units.
Ho podem trobar en ganivets, claus, tubs etc...

# data[].attributes.body
Es tracta d'un no-metall de color groc, bla, fràgil, lleuger que desprèn una olor característica d'ou podrit.
En tots els estats, sòlid, líquid i gasós presenta formes al·lotròpiques les relacions dels quals no són completament conegudes.
S'utilitza per a bateries, la fabricació de pólvora i el vulcanitzat del cautxú.

# data[].attributes.body
-En forma cristal·lina és molt dur, poc soluble i presenta una brillantor metàl·lica i un color grisenc.
-S'obté escalfant òxid de silici i un reductor en un forn elèctric.
-S'utilitza en aliatges, en la preparació de les silicones, en la indústria ceràmica i per a la creació d'oblies o xips.

# data[].attributes.body
el plom es un element química de la tabla periódica, cuyo símbol es Pb (de  llatí plumbum) I el seu número atómic es 82 según la tabla actual, ya que no formaba part en la tabla periódica de mendeleyev. Aquest químic no el reconoía como un element metálic comú per la seva elasticitat molecular. Cap destacar que la elasticitat de aquet element depend de la temperatura ambiental, la cual se exten el seu atom

# data[].attributes.body
El fluor és un gas de color groc.

És l'element més electronegatiu i reactiu i forma compostos amb pràcticament tota la resta d'elements, incloent-hi els gasos nobles xenó i radó. Fins i tot, en absència de llum i a baixes temperatures, el fluor reacciona explosivament amb l'hidrogen. Sota un raig de fluor dental en estat gasós, el vidre, metalls, aigua i altres substàncies com l'orina d'elefant (amb grans dosis d'urea), cremen en una flama brillant i inapagable. Sempre es troba en la natura combinat i té tal afinitat per altres elements, inclús el silici, que no es pot guardar en recipients de vidre, ja que reacciona amb ell malmetent el recipient.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
4 de abril de 2018
Desde que se demostró que el flúor ayuda a controlar la aparición de caries en nuestros dientes, se han creado múltiples preparados que lo contienen.
Todo parte a comienzos del siglo XX. En 1901, el dentista norteamericano Frederick McKay comenzó a observar que muchos de sus pacientes que residían en Colorado Springs, presentaban unas manchas de color café muy poco estéticas en sus dientes.

El primer avance sustancial en el trabajo de McKay llegó en 1909 cuando el renombrado investigador odontológico Dr. G. V. Black, considerado actualmente como el Padre de la Odontología Moderna, accedió ir a Colorado Springs y colaborar con él en la búsqueda de la causa de la misteriosa enfermedad. Cuando Black llegó al pueblo, también se asombró de la prevalencia de la Mancha Café de Colorado en los dientes de los residentes nativos.

Black investigó la fluorosis por seis años hasta su muerte en 1915. Durante ese periodo él y McKay hicieron dos descubrimientos cruciales. El primero, que el esmalte moteado (como Black se refería a esa condición) con resultado de imperfecciones del desarrollo en los dientes de los niños. Este hallazgo significó que los residentes del pueblo cuyos dientes permanentes se habían mineralizado sin desarrollar las manchas no tenían el riesgo de que sus dientes llegaran a ser cafés, al contrario los niños que esperaban que les brotara su segunda dentición estaban en alto riesgo de desarrollar coloración café. El segundo, ellos encontraron que los dientes afectados por la Mancha Café de Colorado eran sorprendentemente e inexplicablemente resistentes a las caries.

A partir de aquel momento, Mckay continuó sus estudios para intentar abarcar otras zonas endémicas próximas a su territorio. A medida que descubría nuevas zonas, fue implicando en mayor grado a otros dentistas del país; lo cual fue convenciéndole en gran medida de que el 'esmalte moteado' era una afección más extendida de lo que en un principio pudo llegar a pensar. Un químico de una compañía que operaba en una de las zonas endémicas marcadas por McKay, H.V. Churchill, se ofreció para hacer análisis de las muestras de agua de su área de trabajo y aquellas que a Mckay pudieran interesarle. Se trataba de un acto interesado para descartar que la planta de aluminio para la que él trabajaba pudiera ser responsable de algún vertido nocivo en el agua de la zona que pudiera asociarse al esmalte moteado.

Churchill mandó identificar en las muestras de agua recibidas, todos aquellos elementos aparentemente no significativos e insospechados hasta ese momento en análisis previos. El elemento que atrajo la atención en dichos análisis por su elevada concentración en agua fue el flúor. A partir de aquí, en 1931, se inicia una nueva fase en la historia de la fluoración de las aguas. El Servicio Nacional de Salud Pública de Estados Unidos, encarga al Dr. H.T. Dean, investigar la posible relación entre la concentración de flúor en el agua, el esmalte moteado y la caries dental.

El estudio de Dean conocido como el estudio de las '21 ciudades', cuyos resultados fueron conocidos en 1942, estableció la base científica necesaria para la instauración de una de las medidas preventivas de Salud Pública que más repercusión ha tenido en el posterior control y declive de la enfermedad de caries. De los resultados de este famoso estudio se pudo determinar un rango óptimo de flúor en el agua de bebida que permitiera conseguir la máxima reducción de caries, con ausencia o esporádica presencia de leves formas de fluorosis dental sin relevancia clínica o estética: 0,7-1,2 ppm. Este rango ha permanecido prácticamente vigente hasta nuestros días, en zonas donde se ha puesto en marcha la fluoración artificial del agua.

Museo de Odontología de la BUAP.

Imagen: Internet.

# data[].attributes.attachment_link.description
4 de abril de 2018 Desde que se demostró que el flúor ayuda a controlar la aparición de caries en nuestros dientes, se han creado múltiples preparados que lo contienen. Todo parte a comienzos del siglo XX.

# data[].attributes.body
Es un metall tu de color blanc. Quan està en contacte amb l'aire humit corroeix la superfície ràpidament a un color gris  opac. Com tots els metalls, el liti és altament reactiu i inflamable. El liti es produeix en una sèrie de minerals pegmàtics, però a causa de la seva solubilitat com a ió està present a l'aigua dels oceans i normalment s'obté a partir de salmorra i argiles. El liti  s' utiliza en forma de sals per tractar enfermetats psiquiátrices com el trastorn bipolar .

# data[].attributes.body
El fòsfor es un element quimic de nombre ATOMIC 15. Es un no metall multivalent pertenecent al grup del nitrogen.Es molt reactiu i es oxida espontaneament en contacte amb el oxigen atmosferic emeten llum.exemple de on podem trobar el fòsfor a els llumins

# data[].attributes.body
Es troba en l'aire,a terra i en l'aigua.
Aquesta substància es troba en estat compost: es compon de nitrit i de nitrats.
Es un gas inodor,incolor i insípid que compon el 80% de l'aire que respirem.És un no-metall en estat gasós i se'l considera un element inert.

# data[].attributes.body
El iode sòlid negre i llustós, amb lleugera brillantar metàl·lica , que subliminal en conditions normals donant un gas de color violeta i olor irritant.Igual que la resta d'halògens forma un gran nombre compostos amb altres elements, pres es menys reactiu del grup i tę certes característiques métal·liques.

# data[].attributes.body
El mercuri és un element químic, és un element natural que es troba a la roca de l'escorça terrestre, com en els dipòsits de carbó. S'extreu quan està present en mineral de cinabri, que generalment conté al voltant de 10 kg per tona de roca.El mercuri elemental i el metilmercuri són tòxics per al sistema nerviós central i el perifèric. La inhalació de vapor de mercuri pot ser perjudicial per als sistemes nerviós i immunitari, l'aparell digestiu i els pulmons i ronyons, amb conseqüències a vegades fatals. El mercuri també està present en quantitats molt reduïdes a la biosfera.