# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
словниковий запас української мови

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова

# data[].attributes.attachment_link.title
Онлайн-тест словникового запасу української мови

# data[].attributes.attachment_link.description
Дайте відповіді на запитання та дізнайтеся розмір Вашого словникого запасу української мови! Без реєстрації та інших неприємних штук.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Миттєвості КНУ ім.Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Лексикографія ключових філософських термінів санскриту

# data[].attributes.headline
"Лексикографія"
Avatar of

# data[].attributes.body
"Лексикографія"
Avatar of Ірина Катрук Ірина Катрук
 + 8
●
1m

# data[].attributes.headline
ЛЕКСИКОГРАФІЯ

# data[].attributes.subject
ЛЕКСИКОГРАФІЯ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
словниковий запас української мови

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська мова

# data[].attributes.attachment_link.title
Онлайн-тест словникового запасу української мови

# data[].attributes.attachment_link.description
Дайте відповіді на запитання та дізнайтеся розмір Вашого словникого запасу української мови! Без реєстрації та інших неприємних штук.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Портал освітньо-інформаційних послуг "Студентська консультація"

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська лексикографія

# data[].attributes.attachment_link.description
Тема 12. Українська лексикографія 12.1. Лексикографія як розділ мовознавства. Історія української лексикографії12.2. Сучасна класифікація словників12.3. Економічні словники12.4. Комп'ютерна лексикографія.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська лексикографія. Словники української мови - Мистецька сторінка

# data[].attributes.attachment_link.description
Цього "Словника невідповідних нормам української літературної мови слів (чужі слова, спотворені слова, кальки і т.п.)" Олекса Тихий укладав поміж першим і другим ув`язненням - між 1964 і 1977 роками. У машинописі, що зберігся завдяки професорові Василеві Скрипці (вже покійному) та філологам Інні Філіпповій і Вікторові Баришполеві, він доведений до літери М включно.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Філологічний факультет

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Опис курсу

Дисципліна є складовою курсу сучасної української літературної мови і посідає важливе місце в підготовці українського філолога.

Основною метою курсу "Історія української лексикографії" є формування у студентів-філологів систематизованих наукових знань про традиційні й нові підходи щодо класифікації різних типів словників, оволодіння базовими термінами лексикографії, ознайомлення з періодами становлення українського словництва, основними лексикографічними працями та найвідомішими лексикографами;

Основними завданнями дисципліни є формування наукових поглядів на лексикографію, вироблення навичок самостійних спостережень над різними типами структур у виданнях лексикографічного типу, типології словників та періодизації розвитку української лексикографії, знання базових лексикографічних праць та персоналій, що долучилися до лексикографічної параметризації українського словникового фонду.

Внаслідок вивчення дисципліни студент повинен:
Знати:

предмет, завдання й місце лексикографії серед інших мовознавчих дисциплін;

наукові праці з проблем історії та теорії лексикографії;

основних дослідників, що працювали у сфері історичних лексикографічних досліджень;

головні ідеї провідних українських і зарубіжних лексикографів;

аспекти й методи дослідження в лексикографії;

основні ознаки словника та аспекти лексикографічної типології;

принципи укладання словників;

базові терміни української лексикографії;

періодизацію розвитку українського словництва;

етапи становлення української лексикографії;

комп'ютерні технології в українській лексикографії.

принципи побудови статей у словниках різних типів;

основні словники староукраїнської лексикографії;

основні словники нової української лексикографії;

праці українських лексикографів 16-19 ст.;

авторів сучасних словників.

Уміти:

орієнтуватися у давніх та сучасних лексикографічних джерелах і використовувати їх у практичній діяльності.

аналізувати наукові праці лексикографії;

визначати тип словника;

аналізувати мікро- та макроструктуру словників різних періодів;

характеризувати різні типи словників;

виконувати лексикографічний аналіз пам'яток.

Методика організації роботи під час вивчення цього курсу складається з двох взаємопов'язаних частин: роботи викладача й роботи студента.

Форми роботи викладача так і:

організація і проведення лекційних занять;

контроль за опрацюванням наукової літератури;

організація і проведення тестування;

консультування студентів;

організація і проведення іспиту.

Форми роботи студента:

опрацювання теоретичного матеріалу;

читання і конспектування наукової літератури;

підготовка до іспиту.

Програма з курсу "Історія української лексикографії"
Змістовий модуль 1. Лексикографічна парадигма: базові терміни і аспекти типології словників
Тема 1. Лексикографія як наукова дисципліна. Сучасна лексико-графічна парадигма. Теоретична (металексикографія) і практична лексикографія та їх завдання. Структурування сучасної лексикографічної парадигми. Теорія лексикографії (загальна теорія; організація словникарської праці; лексикографічне дослідження мови; лексикографічний опис мови). Історія лексикографії. Студії з користування словниками. Критика словників. Маркетинг словників. Базові поняття лексикографії (словник, макроструктура (структура словника), мікроструктура (словникова стаття, вокабула), реєстр, реєстрова оди-ниця, заголовкова одиниця, ремарка (семантична, граматична, стилістична, функціо-нальна), транскрипція, синопсис, дефініція, екземпліфікація, вхідна і вихідна мова, пасивний і активний словник, концепція, інструкція, філіація, семантизація, лексикографічна параметризація, лекси-кографування, лексикографічні символи й умовні позначення). Наукові напрями сучасної лексикографічної парадигми (Загальна (універсальна) і конкретна (національна) лексикографія; Синхронна (описова) і діахронна (історична) лексикографія; Загальномовна і лектна (діалектна, соціолектна, ідіолектна) лексикографія; Нормативна і реєстративна лексикографія; Тлумачна і перекладна лексикографія; Наукова, навчальна і довідкова лексикографія; Традиційна, комп'ютерна і корпусна лексикографія)

Тема 2. Словник як різновид лексикографічної продукції. Типологія модерних словників: За змістом (енциклопедичні (поняттєві) і лінгвістичні (загальномовні)); За відбором лексики (тезауруси (повні) і часткові); За способом опису слова (спеціальні та універсальні); За одиницею лексикографічного опису (словники лексем, морфем, фразеологічних одиниць); За епохою функціонування (сучасні та історичні); За призначенням (словники помилок, труднощів, навчальні); За мовним охопленням (одно-мовні, двомовні (перекладні), багатомовні); За розміщенням лексичного матеріалу (прямі (алфавітні), зворотні, алфавітно-гніздові, ідеографічні (тематичні)); За обсягом реєстрового матеріалу (короткі (до 30 000 слів), середні (70-80 000 слів), великі (понад 80 000 слів))

Змістовий модуль 2. Староукраїнська лексикографія

Тема 1. Староукраїнська лексикографія. Дословниковий період розвитку української лексикографії ХІ - ХVІ ст. Традиція глосування. Глосарії - прототипи сучасних українських словників. Типологія глос: За місцем розташування (внутрішньорядкові (рядкові), міжрядкові (інтерлінеарні), покрайні (берегові, маргінальні)); За змістом (перекладні, пояснювальні (тлумачні), етимологічні, порівняльно-зіставні (текстологічні)); За структурою (однослівні, багатослівні); За походженням (вторинні (оригінальні), первинні). Різновиди перших українських глосаріїв (ономастикони, символіки (приточники), перекладні словники, розмовники)

Тема 2. Староукраїнська лексикографія ХVІ - кінця ХVІІІ ст. Розквіт перекладного словництва. Анонімний "Лексисъ съ толкованіемъ словенскихъ словъ просто" (кін. ХVІ ст., 896 слів) - перший церковнослов'янсько-український словник; "Лексис ..." Лавренія Зизанія (Вільно, 1596, 1061 слово). Склад, джерела реєстру та значення Словника. "Лексикон сло-венороський ..." Памва Беринди (Київ, 1627, 7 000 слів). Структура словника (перекладна та ономастична частина реєстру). Анонімний "Синонїма славеноросская" (середина ХVІ ст., 7 000 слів) - перший українсько-церковнослов'янський слов-ник. "Лексикон латинський" Єпифанія Славинецького (Київ, 1642, 27 000 слів). "Лексикон славено-латинський" Єпифанія Славинецького та Арсенія Корецького-Сатановського (Москва, 1650, 7 500 слів). "Лексикон греко-славено-латинський" Єпифанія Славинецького (Москва, після 1663 р.). Анонімний "Семимовний словник" (середина ХVІ ст., 2500 слів) - зразок багатомовної середньовічної лексикографії (латинсько-новогрецько-турецько-татарсько-вірменсько-українсько-молда-вський словник).

Тема 3. Українська лексикографія ХІХ ст. Розквіт тлумачного словництва. Словники першої половини ХІХ ст. "Собраніе малороссійскіхъ словъ ..." Івана Котляревського (СПб., 1798, 972 словникові статті), "Краткій малороссійскій словарь" Олексія Павлов-ського (СПб., 1818, 1131 словникова стаття). Елементи тлумачної, перекладної, термінологічної, ономастичної і фразеологічної специфікації. "Словарь малороссійской старины" Василя Ломиковського (71 слово, 1808). Енциклопедичний характер пам'ятки. "Собраніе словъ малороссійскаго наречія" Івана Войцеховича (1173 слова, 1823). "Словарь малороссійского наречія" Павла Білецького-Носенка (рукопис, 1840-42, 20 000 вокабул) - словник диференційно-регіонального типу. Рукописні словники української мови Левка Боровиковського (не збе-рігся) та Амвросія Метлинського ("Словарь малороссійского наречія", 1835, 4500 слів)

Тема 4. Лексикографія другої половини ХІХ - початку ХХ ст. "Словарь малорусскаго наречія" Олександра Афанасьєва-Чужбинського (СПб., 1855, Т.1., 6 000 слів). "Опытъ южнорусскаго словаря" Каленика Шейков-ського (Київ, 1861, Вип.1., 1481 словникова стаття). "Словарь малороссійскихъ идіомовъ" Миколи Закревського (Москва, 1861, 11 000 слів). "Опытъ русско-украинскаго словаря" Ми-хайла Левченка (Київ, 1874, 7 600 слів). "Словниця української (або югово-руської) мови " Фортуната Піскунова (8 000 - 15 000 слів, 1873; 1882). "Словарь росийсько-український" М. Уманця та А. Спілки (Львів, Т. 1-4, 1893-98, 37 000 слів)."Русско-малороссійскій словарь" Євгена Тимченка (Київ, Т. 1-2, 1897-99, 40 000 слів). "Словарь української мови" Бориса Грінченка (СПб, Т. 1-4, 1907-09, 68 000 слів).

Тема 5. Західноукраїнська лексикографія другої половини ХІХ ст. "Словарь рускій" Михайла Петрушевича (1865). "Словено-русскій корнесловъ" Антонія Петру-шевича - перший український словник етимологічного типу. "Нѣмецко-руский словаръ" Омеляна Партицького (35 000 слів, 1867). "Малоруско-нїмецький словар" Євгена Желехівського та Софрона Недільського (Львів, Т. 1-2, 1885-86, 64 000 слів)."Русько-мадярський словарь" Ласлова Чопея (20 000 слів, 1883)
Змістовий модуль 3. Сучасна українська лексикографія: тенденції розвитку.
Тема 1. Енциклопедичний словник як різновид лексикографічної продукції. Відмінність від словників лінгвістичного типу. Особливості реєстру та змісту. Жанрові ознаки енциклопедії як різновиду наукової чи науково-популярної довідкової літератури. Типо-логія енциклопедій: за об-сягом (великі, малі, короткі, енциклопедичні довідники), за змістом (загальні, галузеві (тематичні), регіональні, проблемні, персональні). Структурні моделі словникових статей (статті-огляди, статті-довідки, статті-тлумачення, статті-посилання). Історія енциклопедичного руху в Україні і за кордоном. Прототипи сучасних українських енциклопедій. Українська Загальна Енциклопедія. - Книга Знання (Коломийська Енциклопедія) / за ред. І.Раковського та В.Сімовича: У 3-х т. (1930-35); Українська Радянська Енциклопедія: У 20-ти тт. (Т.1, 1933); Онацький Є. Українська мала енциклопедія: У 8-ми тт. (1957-67). Загальні енциклопедії. Енциклопедія Українознавства (ЕУ): У 11-ти томах (1955-85). Англомовне видання Енциклопедії Українознавства (Encyclopedia of Ukraine, Торонто, Баффало, Лондон, 1984-1985). Українська радянська енциклопедія (УРЕ): У 17-ти томах (1959-65); У 12-ти томах (перевидання) (1974-85). Скорочена версія УРЕ - Український радянський енциклопедичний словник (УРЕС): У 3-х тт. (1966-68, 1986-87). Універсальний словник-енциклопедія (УСЕ) (1999, 2003, 2005). Електронні онлайн-енциклопедії (Вікіпедія ( http://uk.wikipedia.org), Знаймо ( http://znaimo.com.ua), Хохлопедія: Українська Енциклопедія ( http://hohlopedia.org.ua), Українська інтернет-енциклопедія ( http://www. uapedia.com.ua)). Особливості інтерактивного е-формату. Різновиди тематичних енциклопедій.

Тема 2. Тлумачний словник як різновид лексикографічної продукції. З історії укладання тлумачного словника української мови. Різновиди тлу-мачних словників (академічні (наукові), науково-популярні, навчальні (шкільні), дитячі, комбіновані (багатоаспектні)). Академічні (наукові) видання тлумачного словника. Словник української мови (СУМ-11): В 11-ти томах (134 000 слів, К., 1970-80) - перший український тлумачний словник академічного типу. Словник української мови (СУМ-20): В 20-ти томах (Т.1., 2010; Т.2., 2012). Новий академічний проект тлумачного словника. Науково-попу-лярний формат тлумачного словника. Великий тлумачний словник української мови (250 000 слів, 2005). Словник-"новороб". Новий тлумачний словник української мови / Яременко В., Сліпушко О.: У 3-х томах (200 000 слів, 2008). Тлумачні словники навчального типу. Короткий тлумачний словник української мови (7 000 слів, 1979) - проект навчального тлумачного словника. Тлумачний словник-мінімум української мови (9 000 слів, 2003); Тлумачний словник української мови / Укл.: Івченко А.О. (7 000 слів, 2008). Тлумачний словник сучасної української мови / За ред. В. С. Калашникова (20 000 слів, 2005). Сучасний тлумачний словник україн-ської мови / Уклад.: Н.Кусайкіна, Ю.Цибульник (60 000 слів, 2012). Дитячі видання тлумачного словника. Тлумачний словник: Мій перший словничок / Автор-упор. Н.Комар (2009). Шкільний тлумачний слов-ник української мови. 1-4 кл. / Уклад. Мельничайко О.І. (2011). Універсальні специфікації видань тлумачного типу. Універсальний слов-ник української мови / Куньч З. (40 000 словникових статей, 100 000 слів, 1997).Тлумачний словник сучасної української мови: Загально-вживана лексика / За заг. ред. проф. В.С. Калашника (60 000 слів, 2009). Тлумачний словник сучасної української мови: Фахова лексика / За заг. ред. проф. В.С. Калашника (20 000 слів, 2009).

Тема 3. Діахронна (історична) лексикографія та її завдання. Історичний словник як різновид лексикографічної продукції. З історії укладання українського історичного словника. Історичний словник українського язика під редакцією Є.Тимченка (Т. 1., 1930-32). Словник староукраїнської мови ХІV - ХV ст.: У 2-х томах (1977-78). Словник української мови ХVІ - першої половини ХVІІ ст.: У 28-и випусках (1993- ...). Принципи побудови. Словарь української мови за редакцією Бориса Грінченка: У 4-х томах (1907-09) - історичний словник укра-їнської мови кінця ХІХ ст. Етимологічні словники в українській лексикографії: до історії укладання. Етимологічний словник укра-їнської мови Ярослава Рудницького (Т.1-2, - Вінніпег-Оттава, 1962-1982), Етимологічний словник літописних географічних назв Південної Русі (1985), Етимологічний словник української мови: У 7-ми т.

Тема 4. Діалектна, соціалектна, ідіо-лектна лексикографія. Діалектна (територіальна, регіональна, ареальна, обласна) лексикографія. Завдання і пріоритети лексикографічної параметризації діалектного матеріалу. Різновиди діалектних словників (загальні і тематичні). Історія укладання ареальних словників та їх типи (словники говорів, говірок, територій). Онишкевич М.Й. Словник бойківських говірок: У 2-х Ч. (17 000 слів, 1984). Гуцульські говірки. Короткий словник / за ред. Я.Закревської (1997). Лисенко П.С. Словник поліських говорів (1974). Словник буковинських говірок / за ред. Н.Гуйванюк (12 000 слів, 2005). Аркушин Г. Словник західнополіських говірок: У 2-х томах (13 000 слів, 2000). Шило Г. Наддністрянський регіональний словник (10 000 слів, 2008). Пиртей П. С. Короткий словник лемківських говірок (2004). Тематичні (ідеографічні) діалектні словники (Грималевич Г. Словник назв одягу та взуття середньополіських і суміжних говірок (2000 діалектизмів, 2002), Берлізов А.А. Лексика рибальства українських говорів Нижнього Подністров'я (1959)) Соціолектна (жаргон-на) лексикографія - новий напрямок українського словництва. Ставицька Л. Короткий словник жаргонної лексики української мови (4000 жаргонних слів та виразів, 2003). Кондратюк Т. Словник сучасного українського сленгу (5300 слів і виразів, 2006). Лексикон львівський: поважно і на жарт / за ред. Н.Хобзей (12 000 одиниць, 2009). Ідіолектна лексикографія як напрям семантичних, історичних та статистичних студій лексичного фонду. Словники мови письменника та словопокажчики. Словник мови Шевченка: У 2-х Т. (10100 слів, 1964). Словник мови творів Г. Квітки-Основ'яненка: У 3-х Т. (12 000 слів, 1978-79). Статистична параметризація лексики. Словопокажчики та конкорданси.

Тема 5. Особливості лексикографічної параметризації онімної лексики. Типологія ономастичних словників. Історія укладання онімних словників. Антропонімні словники. Словники власних імен людей. Власні імена людей: Словник-довідник / Уклад. Л. Г. Скрипник, Н. П. Дзятківська (2005). Макроструктура Словника (елементи етимологічного, перекладного та правописного словника). Будова словникової статті. Словник українських імен / Уклад. І. І. Трійняк (2005). Чучка П. П. Слов'янські особові імена українців: історико-етимологічний словник (2011). Словники прізвищ та їх лінгвістична специфікація. Прізвищеві словники етимологічного типу. Редько Ю. Словник сучасних українських пріз-вищ: У 2-х тт. (25 000 прізвищ, 2007). Особливості реєстру. Структура словникової статті. Чучка П. П. Прізвища закарпатських українців: Історико-етимологічний словник (2005). Прізвищеві словники словозмінно-правописного типу. Редько Ю. Довідник українських прізвищ (4 000 прізвищ, 1969). Словник прізвищ: практичний словозмінно-орфографічний (на матеріалі Чернівеччини) / За ред. Бабич Н.Д. (30 000 прізвищ, 2002). Словники псевдонімів та криптонімів. Топонімні словники. Варіанти лексикографічної специфікації Слов-ники історико-етимологічного типу (Етимологічний словник літописних географічних назв Південної Русі (1985); Тищенко К. М. Іншомовні топоніми України: Етимологічний словник-посібник (2010); Кругляк Ю. М. Ім'я вашого міста: Походження назв міст і селищ міського типу Української РСР (1978); Янко М. П. Топонімічний словник України: Словник-довідник (1998)). Топонімні словники-покажчики ( Словник гідронімів України (20 000 гідронімів, 1979)). Словники правописно-словотвірного типу (Горпинич В.О. Словник географічних назв України (топоніми та відтопонімні прикметники) (25 000 слів, 2001); Горпинич В. О. Словник відтопоні-мічних прикметників і назв жителів України (15 000 слів, 1994)). Перекладні словники (Кара-Моско А.С., Токарський М.К. Російсько-український словник географічних назв (1953)). Інверсійні словники (Бучко Д. Інверсійний словник ойконімів України (2001))

Рекомендована література

Практичні заняття з курсу "Лексикологія. Фразеологія. Лексикографія"/ Уклала З.Купчинська. - Львів, 1999. - 51 с.

Рекомендована література
Основні джерела

1. Горецький П. Історія української лексикографії. - К., 1963

2. Москаленко А. Нарис історії української лексикографії. - К., 1961.

3. Паламарчук Л. Українська радянська лексикографія. - К., 1978.

4. Староукраїнська лексикографія в її зв'язках з російською та білоруською. - К., 1980

Додаткові джерела

1. Бондар О.І. Українське діалектне словникарство початку ХХІ ст. // Вісник Одеського національного університету. - Серія філологія. - Т. 17. - Вип. 4. - 2012. - С. 5-17.

2. Боярова Л.Г. Проблема розмежування полісемії та омонімії термінів у лексикографічній практиці // Вісн. Харк. нац. ун-ту ім. В. Н. Каразіна : Сер. "Філологія". - 2005. - № 666. - Вип. 45. - С. 18-20.

3. Боярова Л.Г. Словникова кодифікація і термінологічна норма (90-і рр. ХХ ст. - поч. ХХІ ст.) // Українське мовознавство : Міжвідом. наук. зб. - К. : Київ. нац. ун-т ім. Т. Шевченка, 2008. - Вип. 38. - С. 25-29.

4. Боярова Л.Г. Термінологічна лексика в загальномовному тлумачному словнику // Лексикографічний бюлетень. - К., 2008. - Вип. 17. - С. 13-24.

5. Бук С. Частотний словник офіційно-ділового стилю: принципи укладання та статистичні характеристики лексики // Лінгвістичні студії: Зб. наук. праць / За ред. А.П. Загнітка. - Донецьк: ДонНУ, 2006. - Вип. 14. - С. 184-188.

6. Войнов В., Лук'яненко С., Носов К. Можливі комп'ютерні еквіваленти традиційних (паперових) тлумачних словників / В. Войнов, С. Лук'яненко, К. Носов // Вісник Нац. ун-ту "Львівська політехніка". - № 453. - 2002. - С. 101-105.

7. Вокальчук Г. Етапи становлення і розвитку українського авторського словникарства Особливості лексикографічної фіксації новотворів / Г.Вокальчук // Проблеми й перспективи авторської лексикографії. "Регіональний" словник поетичних неолексем (Рівненщина). - Острог: Видавництво Національного університету "Острозька академія", 2008. -С. 5-57.

8. Галас Б. Василь Ковальський і його німецько-український словник / Б.Галас // Сучасні проблеми мовознавства та літературознавства : Збірник наукових праць. - Ужгород, 2002. - Вип. 6: Збірник пам'яті Кирила Галаса. - С. 170-180

9. Галас Б. До портрета А. Петрушевича як лексикографа і громадського діяча / Б. Галас // Сучасні проблеми мовознавства та літературознавства : Збірник наукових праць. - Ужгород: Говерла, 2010. - Вип. 14. - С. 34-39

10. Галас Б. Лексикографічна спадщина О. Павловського і формування нової української літературної мови / Б. Галас // Науковий вісник Ужгородського університету. - Ужгород: Ліра, 2003. - С. 11-16.

11. Галас Б. Лексикографічні матеріали В.А. Долинського з 1853 року / Б. Галас // Сучасні проблеми мовознавства та літературознавства : Збірник наукових праць. - Ужгород: Говерла, 2009. - Вип. 13. - С. 38-41

12. Галас Б. Риси упорядницького і редакторського стилю Б. Грінченка як лексикографа / Б. К. Галас // Українська мова. - 2008. - N 1. - С. 80-86.

13. Галас Б. Ф. С. Шимкевич як лексикограф і українське словникарство кінця XVIII - початку XX ст. / Б. К. Галас. - Ужгород : [б. в.], 1995. - 300 с.

14. Галас Б. К.Рукописні українсько-російські словники першої пол. XIX ст. // Мовознавство. - 1978. - № 5.

15. Гориславець К. С. Словники іншомовних слів у контексті української лексикографії кінця XIX - початку XX століття // Наукові записки. - Т. 60. - Філологічні науки / Національний університет "Києво-Могилянська академія". - Видавничий дім "КМ Академія", 2006. - с. 14-21.

16. Дарчук Н.П., Грязнухіна Т.О. Частотний словник сучасної української публіцистики // Мовознавство. - 1996. - № 5. - С. 15-19.

17. Дарчук Н. Параметризована база даних сучасної української мови на основі частотних словників // Проблеми квантитативної лінгвістики. - Чернівці: Рута, 2005. - С. 100-110.

18. Дем'янюк М. Анонімний "Лексикон латинославенскій" - пам'ятка староукраїнської писемності ХVІІІ ст. // Проблеми української термінології: Зб. наук. праць. - Львів: Вид-во Нац. університету Львівська політехніка, 2006. - С. 50-53.

19. Дем'янюк М. Внесок українських мовознавців у розвиток російської лексикографії в XVIII ст. //Лексикографічний бюлетень. - Вип. 15. - 2007. - С. 4-9.

20. Дем'янюк М. Українська лексична спадщина в латинсько-слов'янському словнику І.Максимовича // Нові дослідження пам'яток козацької доби в Україні: Зб. наук. праць. - Вип. 18. - К.: ХІК, Часи козацькі, 2009. - С. 367 - 372.

21. Дем'янюк М. Українське словникарство в Росії в XVIII ст.// Нові дослідження пам'яток козацької добив Україні: Зб. наук. праць. - Вип. 17. - К.: ХІК,Часи козацькі, 2008. - С. 309-311.

22. Дубічинський В. В. Лексикографія: навч.-метод. посіб. для студ. ден. та заоч. навчання зі спец. "Перекладач" і "Приклад. Лінгвістика" / В. В. Дубічинський. - Харків: НТУ "ХПІ", 2012. - 68 с.

23. Дубічинський В. В. Українська лексикографія: історія, сучасність та комп'ютерні технології: Навч. посібник / Національний технічний ун-т Харківський політехнічний ін-т. - Харків : НТУ ХПІ, 2004. - 164 с.

24. Іваштенко О.О., Сагаровський А.А. Методологія і методика укладання ідіодіалектного словника / О.О. Іваштенко, А.А. Сагаровський // Вісник Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна. - Сер.: Філологія. - 2009. - № 843. - Вип. 55. - С. 114-119.

25. Кульчицька Т. Українська лексикографія XIII-XX століття, бібліографічний покажчик. - Львів: Львівська наукова бібліотека імені В. Стефаника- 359 с.

26. Максимчук В.В. Особливості лексикографічного представлення авторських лексичних новотворів у сучасних неологічних словниках / В.В.Максимчук // Наукові записки. Серія філологічна. - Острог: Видавництво Національного університету "Острозька академія", 2010. - Вип. 17. - С. 256-264.

27. Мовчун Л. До питання про вироблення засад української римографії // Українське мовознавство. - 2008. - Вип. 38. - С. 139-142.

28. Москаленко А. А. Українські, російські та білоруські діалектологічні словники // ХІІ Республіканська діалектологічна нарада: Тези доповідей / А.А. Москаленко. - К.: Наукова думка, 1965. - С. 151-153.

29. Перебийніс В.С., Муравицька М.П., Дарчук Н.П. Частотні словники та їх використання. - Київ: Наукова думка, 1985. - 2004 с.

30. Полюга Л. Українські історичні словники в контексті слов'янської лексикографії // Проблеми слов'янознавства. - Вип. 51. - 2000. - С. 195-198.

31. Рабулець О.Г., Сухарина Н.М., Широков В.А., Якименко К.М. Дієслово в лексикографічній системі: Моногр. / О. Г. Рабулець, Н. М. Сухарина, В. А. Широков, К. М. Якименко; НАН України; Укр. мов.-інформ. фонд. - К.: Довіра, 2004. - 259 с.

32. Русанівський В.М., Клименко Н.Ф. Від універсальної бази лінгвістичних знань до комп'ютерного укладання словників // Мовознавство. - 1995. - № 4-5. - С. 3-10.

33. Русанівський В.М., Широков В.А. Інформаційно-лінгвістичні основи сучасної тлумачної лексикографії / В. М. Русанівський, В. А. Широков // Мовознавство. - 2002. - № 6. - С. 7-48.

34. Сабодаш І. Зведений тематичний словник як вид лексикографічної праці // Волинь - Житомирщина: Історико-філологічний збірник з регіональних проблем. - Вип. 10 / І.Сабодаш. - 2003. - С. 195-205.

35. Сабодаш І. Українська діалектна лексикографія післявоєнного періоду // Język ukraiński: współczesność - historia / Red. F. Czyżewski, P. Hrycenko. Lublin, 2003. - S. 93-106.

36. Симоненко Л. Тлумачно-перекладна лексикографія // Українська лексикографія в загальнослов'янському контексті. - К., 2011. - С. 308-314.

37. Сологуб Н. Словники мови письменників // Лінгвістика: об'єкт-стиль, мета-оцінка. Збірник наукових праць, присвячених 70-річчю від дня народження проф. С.Я.Єрмоленко / Відп. ред. ак. НАН України В.Г.Скляренко. - К., 2007. - С. 133-138.

38. Тименко Л. Лексикографічні праці в Інтернеті (описово-аналітичний огляд) // Лексикографічний бюлетень. - 2007. - Вип. 15.- С. 58-62.

39. Туровська Л. Сучасний етап розвитку української термінографії // Система і структура східнослов'янських мов: Міжкафедральний зб. наук. праць. - К., 2006. - С. 168-173.

40. Українська і слов'янська тлумачна та перекладна лексикографія: теорія, практика, перспективи. - К., 2012. - 456 с.

41. Хобзей Н. Діалектна лексикографія сьогодні / Н.В.Хобзей // Укр. мовознавство. - 2008. - Вип. 38. - С. 254-256.

42. Хобзей Н. Сучасне українське діалектне словництво // Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. - Вип. 15. - 2006. - С. 819-826.

43. Цимбалюк-Скопненко Т. Українська авторська лексикографія: здобутки та перспективи // Українська мова. - 2010. - № 9. - С. 3-14.

44. Широков В.А. Всеукраїнський лінгвістичний діалог у контексті теорії лексикографічних систем / В. А. Широков // Мовознавство. - 2003. - № 6. - С. 3-7.

45. Широков В.А. Гуманітарна традиція і технологічний статус мови / В. А. Широков // Мовознавство. - 2001. - № 3. - С. 128-132. Широков В.А. Елементи лексикографії: Моногр. / В. А. Широков; Укр. мов.-інформ. фонд НАН України. - К.: Довіра, 2005. - 304 с.

46. Широков В.А. Інформаційна теорія та системотехнічні засади комп'ютерної лексикографії: Автореф. дис... д-ра техн. наук: 05.13.06 / В. А. Широков; НАН України. Нац. б-ка України ім. В. І. Вернадського. - К., 1999. - 32 с.

47. Широков В.А. Феноменологія лексикографічних систем: Моногр. / В. А. Широков; НАН України. Укр. мов.-інформ. фонд. - К.: Наук. думка, 2004. - 327 с.

48. Широков А.В., Манако В.В., Синиця К.М., Манако А.Ф. Ключові поняття архітектури цифрових словників / В. А. Широков, В. В. Манако, К. М. Синиця, А. Ф. Манако // Управляющие системы и машины. - 2000. - № 3. - С. 88-95.

49. Широков А.В., Манако В.В., Організація ресурсів національної словникової бази / В. А. Широков, В. В. Манако // Мовознавство. - 2001. - № 5. - С. 3-13.

50. Широков В.А., Рабулець О.Г. Вступні положення теорії лексикографічних систем / В. А. Широков, О. Г. Рабулець // Пробл. программирования. - 2002. - № 3-4. - С. 18-32.

51. Широков В.А., Рабулець О.Г., Шевченко І.В., Костишин О.М., Якименко М.К. Технологічні основи сучасної тлумачної лексикографії / В. А. Широков, О. Г. Рабулець, І. В. Шевченко, О. М. Костишин, К. М. Якименко // Мовознавство. - 2002. - № 6. - С. 49-86.

52. Широков В.А, Шевченко І.В. Принципи побудови інформаційної теорії лексикографічних систем / В. А. Широков, І. В. Шевченко // Пробл. программир.: Сб. науч. тр. - 1998. - № 3. - С. 73-83.

Матеріали

Дистанційне навчання:
Історія української лесикографії 3 Історія української лесикографії

Робоча програма
Завантажити робочу програму

Силабус
Завантажити силабус

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія української лексикографії

# data[].attributes.attachment_link.description
Дисципліна є складовою курсу сучасної української літературної мови і посідає важливе місце в підготовці українського філолога.

# data[].attributes.headline
Історія лексикографії

# data[].attributes.subject
Історія лексикографії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Украї́нська лексикогра́фія - розділ українського мовознавства, що займається створенням словників ( словникарство) та опрацюванням їх теоретичних засад.

Історія української лексикографії починається з кінця XVI ст., коли Лаврентієм Зизанієм був створений "Лексисъ съ толкованіемъ словенскихъ словъ просто" (опублікований у Вільні 1596 р.). Це перекладний словник, бо в ньому церковнослов'янські слова вже мають відповідники з тодішньої літературної мови. Реєстр цього словника охоплює понад 1000 слів. Слова розташовані в алфавітному порядку, що нагадує послідовність літер грецького алфавіту, й перекладаються відповідниками-синонімами тодішньої української літературної мови: агнєцъ, баранокъ; брань, война.

Другою етапною словниковою працею в історії української лексикографії був "Лексіконъ словеноросскій и Именъ Тлъкованіє" славнозвісного Памви Беринди (надрукований у Києві 1627 р.). У своїй основі "Лексикон" Памви Беринди перекладний церковнослов'янсько- український словник, хоча в ньому подекуди виразно проступають елементи тлумачного, енциклопедичного й етимологічного словників.

Реєстр "Лексикона" включає близько 7000 слів і складається із двох окремих частин. Перша частина становить собою перекладний словник 4980 церковно-слов'янських слів, які перекладаються синонімами тогочасної живої української мови (Иго: ярмо; питомєцъ: вихованець; стражду: терплю). Інколи реєстрове слово має ще й тлумачення. Друга частина нагадує своєрідний словник іншомовних слів та власних імен із джерел того часу. У цій частині подано й пояснено 2020 слів.

Протягом ІІ половини XVII та у XVIII ст. в Україні з'являються нові словники, в яких "проста мова" вже виступає першою, тобто реєстр цих лексикографічних праць складається зі слів живої і книжної української мови, а до них наводяться відповідники чи тлумачення мовою "слов'янською".

Цікавими були рукописні словники Є.Славинецького та А. Корецького-Сатановського (XVII ст.) - "Лексіконъ латинский" і "Лексікон славяно-латинскій".

Не усі знають, що до різних видань "Енеїди" Котляревського вводились додатки зібрання "малороссійскихъ словъ". У цих словниках пояснювалось шляхом наведення російських відповідників близько 1000 українських слів.

У другій половині XIX ст. починають виходити в світ вже окремі зібрання українського лексичного матеріалу, серед яких варті на увагу "Словарь малороссійскаго наречія" О.Афанасьєва-Чужбинського ( 1855), "Словарь малороссійскихъ идіомовъ" М.Закревського ( 1861), "Словниця української мови" Ф.Піскунова ( 1873).

Набагато більший за реєстром і використанням лексичних джерел був виданий у Львові М.Уманцем та А.Спілкою чотиритомний "Словар російсько-український" ( 1893- 1898). Реєстр російських слів сягав 40 тисяч, але в українській частині цього словника було багато діалектної та архаїчної лексики.

Найвидатнішою працею української лексикографії до перевороту 1917 р. був чотиритомний "Словарь української мови", що вийшов за редакцією Бориса Грінченка ( 1907- 1909). Матеріали для цього словника протягом кількох десятиліть збирались великою групою людей, а опрацьовувала їх редакція журналу "Киевская старина". За своєю суттю - це перекладний українсько-російський словник. Б.Грінченко зумів довести реєстр словника до 68 тисяч слів.

Початки словникарства

З запровадженням навчання латинської мови в Києво-Могилянській Колеґії з'явилися спроби Єпифанія Славинецького й Арсенія Корецького-Сатановського скласти латинсько-церковно-слов'янський і слов'янсько-латинський словник на базі польсько-латинського словника Ґ. Кнапського й польської частини поліглотного словника А. Калепіно та рукописного латинсько-слов'янського словника з 1724 І. Максимовича. У Москві Єпифаній Славинецький склав для потреб школи на підставі грецько-латинського словника І. Мосхопула ( 1552 і 1663) рукописний грецько-слов'янсько-латинський словник, що ліг в основу надрукованого Ф. Полікарповим-Орловим "Лексикона треязычного ..." ( 1704).

Двомовні словники 19-поч. 20 століття

Нові словникарські праці почалися додаваними до нових текстів українсько-російськими диференційними словничками менше зрозумілих виразів (при "Енеїді" І. Котляревського, "Граматиці ..." О. Павловського, при етнограграфічних та історичних матеріалах тощо), як також такими ж самостійними рукописними ( О. Павловського, А. Метлинського, П. Білецького-Носенка на 20 000 слів 1830 - 40-х pp. й ін.) і. друкованими ( І. Войцеховича, 1823).

Від 1850-х pp. почали появлятися друком українсько-російські словники чи їх частини:

як і російсько-українські:

У Галичині й на Буковині складено для потреб школи словники українсько-німецькі:

німецько-українські:

українсько-польські:

На Закарпатті українсько-угорські та угорсько-українські:

У Вінніпезі українсько-англійський і англо-український словничок Я. Крета ( 1912).

Українське словникарство середини 20 століття

Найважливіша й найкраще впорядкована збірка українського літературного і народного лексичного матеріалу, що відіграла вирішальну роль в стабілізації лексики української літературної мови і досі не втратила свого значення, - чотиритомовий словник Б. Грінченка (див ЕУ 2, стор. 440 - 41). Дещо пізніше почалася праця, зокрема в НТШ, й над термінологічними словниками:

правничо-адміністративні німецько-українські І. Головацького й ін. (1851), К. Левицького (1893, 1920), І. Зацерковного (1902),

природничі й медичні: І. Гавришкевича (1852), І. Верхратського (1864 - 79, 1908), В. Левицького (1896 фізичний, 1902 математичний, 1905 хімічний),

Словникарську працю продовжувано по першій світовій війні в Чехо-Словаччині:

чесько-український Н. Коваленко-Королевої (1920), Щербини (1925); термінологічні: математичний М. Чайковського (1924), медичний М. Галина (1926), російсько-український сільськогосподарський та німецько-український лісотехничний (1927 - 31) Є. Чикаленка в Подєбрадах; у Берліні словники: німецько-український та українсько-німецький військовий (1938) і літунський (1939) І. Ільницького-Занковича, німецько-український Г. Наконечної (1938), українсько-німецький З. Кузелі й Я. Рудницького (1938); в Римі українсько-італійський словник Є. Онацького (1941). По другій світовій війні українська еміграція видала словники: англійсько-український і українсько-англійський І. Верб'яного й В. Лева (1947 - 48), українсько-англійський Я. Крета і К. Андрусишина (1955), морський В. Степанковського (1953) й хімічний А. Вовка (Вільшенко А.) (1962).

Серед кількох десятків укладених після 1917 р. двомовних словників важливіші українсько-російські склали Д. Яворницький ( 1920, літери А - К) та О. Ізюмов ( 1930); російсько-український: С. Іваницький з Ф. Шумлянським ( 1918), П. й П. Терпило ( 1918), Г. Сабалдир ( 1926) та ін. За план доповнити словник Б. Грінченка свіжим літературно-мовним українським матеріалом (згідно з рішенням редакції "Киевская Старина" український матеріал там закінчився на авторах з-перед 1870) взялися С. Єфремов, А. Ніковський та ін.; у 1925 - перевидано частину на літери А - Н, але задуму не докінчено через арешт редакторів. Виготовлюваний Комісією для складання словника живої української мови російсько-український словник за ред. А. Кримського, С. Єфремова й ін. теж не був докінчений (у 1924 - 33 надруковано літери А - П) у зв'язку з репресіями й русифікаційним курсом; у виданій частині, особливо на літери З - П цей словник належить до найкращих здобутків української лексикографії; не був завершений зросійщений російсько-український словник за ред. А. Хвилі (т. 1, А - Ж, 1937).

Офіційно-нормативний характер (з винятком "архаїзмів", "діалектизмів" і "вигаданих слів") мають українсько-російський словник в 6 тт. (на 100 000 слів, 1953 - 1963) за ред. І. Кириченка й ін., скорочена його ж версія за ред. В. Ільїна (1964), рос.-укр. словник у 3 тт. за ред. С. Головащука та ін. (1968), тлумачний "Словник української мови" в 11 томах за ред. П. Горецького, А. Бурячка й ін. (1970 - 1975 6 тт.: А - П).

Низку правописних і ортоепічних словників складено зокрема після 1917: К. Кисілевський (1934), Г. Голоскевич (1914 і 1930, передруки Нью-Йорк 1952 і 1962), О. Ізюмов (1931], 60 000 слів, перередагований О. Панейком (1941), Г. Сабалдир (1930], 25 000 слів), Д. Леві з Г. Левченком і Л. Рак (1936), П. Горецький з І. Кириченком (1947), І. Кириченко (для школи на 22 000 слів, у 1948 - 65 - 10 вид.; на 50000 слів 1955 і 1961), М. Стефанцев (для початкової школи 1958 - 61 4 вид.), С. Головащук й ін. (на 114000 слів, 1975), М. Погрібний ("Словник наголосів української мови", 1959, 1964, 50 000 слів), І. Вихованець й ін. ("Українська літературна вимова і наголос", 1973, 50 000 слів.

Фразеологічні словники складали: В. Підмогильний та Є. Плужник ("Фразеологія ділової мови", 1926 і 1927), В. Коптілов ("1 000 крилатих виразів української мови", 1964; 1974 спільно з А. Коваль), Н. Батюк ("Фразеологічний словник", 1966), Г. Удовиченко "Словник українських ідіом", 1968, близько 2200), Іван Вирган з Марією Пилинською ("Російсько-український фразеологічний словник", у журналі "Прапор", 1959-1971, який вийшов друком повністю лише у 2000 році під назвою " Російсько-український словник сталих виразів") та І. Олійник з М. Сидоренком ("Українсько-російський і російсько-український фразеологічний словник", 1971); стилістичний - І. Огієнко "Український стилістичний словник" ( 1924); синонімічні: А. Багмет ("Матеріали до синонімічного словника української мови" у ж. "Вітчизна", 1959 - 62, перерваний) та П. Деркач (1960).

Словники й словопоказники мови окремих авторів складали: Т. Шевченка - Нестор Літописець, псевд. Н. Малечі ( 1916, 7000 слів до "Поезій"), І. Огієнко (1961, близько 2 600), В. Ващенко з П. Петровою (1951, близько 7 000), він же з ін. ( "Словник мови Шевченка", 2 тт. 1964, 10116 слів); до "Енеїди" І. Котляревського - В. Ващенко й ін. (1955, показник 7000 слів); з деяких драматичних творів Л. Українки - М. Бойко (1961), оп. А. Тесленка - А. Сизько (1970).

Інверсійний словник української мови склали: В. Ніньовський ("Український зворотний словник", Мюнхен - Едмонтон 1969, близько 60 000 слів на підставі словників Б. Грінченка, Г. Голоскевича, І. Байкова й М. Погрібного). Колективи словникарів під керівництвом С. Бевзенка уклали "Інверсійний словник української мови" (вип. 1-3, Одеса, 1971- 1975, на підставі 6-томового "Українсько-російського словника", близько 120 000 слів) та "Інверсійний словник української мови" (К., 1985 - на підставі 11-томового "Словника української мови", близько 134 000 слів).

Брак загального говіркового словника лише незадовільно надолужують опубліковані диференційні словники окремих говірок: поліських - П. Лисенка (1961, 1974), Ф. Климчука (1968), М. Никончука (1968), О. Горбача (1973); сумських - І. Приймака (1957), С. Дорошенко (1961); полтавських - М. Кривчанської (1954), В. Матвєєвої (1960), В. Ващенка (1960); наддніпрянських - Н. Тарасенка (1961), В. Шадури (1961); черкаських - П. Лисенка (1955), Л. Паламарчука (1958), В. Сича (1959); західно степових - В. Карпової (1951), Й. Дзендзелівського (1955), А. Москаленка (1958), А. Берлізова (1959), І. Колісника (1961), О. Горбача (1967); волинських - О. Горбача (1973); подільських - О. Мельничука (1952); наддністрянських - Я. Янува (1926), Г. Шила (1957), Д. Бандрівського (1961), О. Горбача (1965); надсянських - І. Верхратського (1900), М. Пшеп'юрської-Овчаренко (1938); лемківських - І. Верхратського (1902), О. Горбача (1973); сер.закарп. - І. Верхратського (1899), Й. Дзендзелівського (1955); покутських - Ю. Карпенка (1958), В. Прокопенка (1961); арґотичних і сленґових - О. Горбача (1963 - 65, див. Ар/о); багаті зб. Я. Янува (гуцульські), І. Панькевича й М. Грицака (закарп.) та М. Онишкевича (бойківські) досі не опубліковані.

Двомовні словники, складені за відповідними російськими зразками: німецько-український І. Шаровольського (1948), В. Лещинської й ін. (1959); фразеологічний Л. Осовецької й ін. (1964), французько-український О. Андрієвської й Л. Яворовської ( 1955); українсько-французький тих самих авторів (1963), англо-український М. Подвезька, (1955), шкільний ( 1952), українсько-англійський його ж ( 1952) та фразеологічний К. Баранцева ( 1969). Ін. двомовні словники: в Ужгороді - українсько-угорський словник Л. Катона (1963) та угорсько-український О. Рот й ін. ( 1961), у Братіславі українсько-словацький І. Попель з М. Бучинською ( 1960), у Букарешті румунсько-український (1963) та українсько-румунський (1964) Ю. Кокотайла у співпраці з ін., у Варшаві українсько-польський ( 1957) С. Грабеця з П. Зволінським, у Львові польсько-український Л. Гумецької й ін. (3 тт., 1958 - 60).

З ономастичних словників заслуговують на увагу: "Словарь древнерусских личных собственных имен" М. Тупікова ( 1903), "Staroruskie imiennictwo osobowe" T. Скуліни (з 1973), "Українсько-російський і російсько-український словник власних імен людей" С. Левченка й ін. ( 1954, 1961, 1967), "Довідник укр. прізвищ" Ю. Редька ( 1969), "Словник укр. псевд. і криптонімів 16 - 20 ст." О. Дея ( 1969); географії й топоніміки: "Каталог річок України" Г. Шевця й ін. ( 1957), "Українсько-російський словник географічних назв УРСР" В. Нежнипапи ( 1964).

1. Собраніе малороссійскихЪ словЪ, содержащихся вЪ ЭнеидѢ // Перше видання "Енеїди" І. Котляревського (1798)

2. Яворницький Д. I. Словник української мови. - Т. 1. А - К. - Катеринослав, - 1920. - 411 с.

3. Сабалдир Г. Практичний російсько-український словник. - Київ: Видавниче Товариство „ЧАС", - 1926. - 444 с.

4. Українсько-угорський словник / Уклав КатонаЛорант. - Будапешт, Ужгород: Видавництво Угорської АН; Закарпатське обласне видавництво, 1963. - 463 с.

5. Угорсько-український словник / За ред. О. М. Рота та ін. - Будапешт, Ужгород: Видавництво Угорської АН, Закарпатське обласне видавництво, 1961. - 912 с.

6. Українсько-словацький словник / Уклад. І. Попель. - Братіслава, Словацьке педагогічне видавництво, 1960.

7. Румунсько-український словник / Уклад. C. Drapaca. - Бухарест, 1963.

8. Польсько-український словник: У 2-х томах (трьох частинах) / Редколегія: А. І. Генсьорський, Л. Л. Гумецька (головний редактор), І. М. Керницький та ін. - Київ: Вид. АН УРСР, 1958-1960. - 696 с., 576 с., 608 с. (понад 100 тис. реєстрових слів)

Енциклопедія українознавства / Наукове товариство імені Шевченка. - Париж, 1955-2003. ЕУ 1, стор. 1 324 - 27, Термінологія, Фразеологія, Україністика, Славістика в Україні.

Грінченко Б. Д. Огляд української лексикографії // Записки наукового товариства ім. Шевченка. - Л., 1905.

Григорович О. Список словників 1918 - 33. Торонто 1957.

Москаленко А. А. Нарис історії української лексикографії. К., 1961

Горецький П. Й. Історія української лексикографії. К., 1963

Паламарчук Л. С. Українська радянська лексикографія. К., 1978

Німчук В. В. Староукраїнська лексикографія у її зв'язках з російською і білоруською. К., 1980

Орися Демська. Вступ до лексикографії. - К.: Києво-Могилянська академія, 266 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська лексикографія

# data[].attributes.attachment_link.description
Украї́нська лексикогра́фія - розділ українського мовознавства, що займається створенням словників ( словникарство) та опрацюванням їх теоретичних засад. Історія української лексикографії починається з кінця XVI ст., коли Лаврентієм Зизанієм був створений "Лексисъ съ толкованіемъ словенскихъ словъ просто" (опублікований у Вільні 1596 р.). Це перекладний словник, бо в ньому церковнослов'янські слова вже мають відповідники з тодішньої літературної мови.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лексикографія. Основні типи словників - Студопедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Термін лексикографія (від гр. lexikon - словник, grapho - пишу) називає: а) розділ мовознавства, що визначає теоретичні принципи укладання словників, вивчає типи словників; б) процес збирання слів певної мови, упорядкування їх опис словникового матеріалу; в) сукупність словників певної мови і наукових праць з цієї галузі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Миттєвості КНУ ім.Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Лексикографія ключових філософських термінів санскриту

# data[].attributes.headline
Основні словники

# data[].attributes.subject
Основні словники

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лексикографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Лексикографія. Основні українські словники - реферат з української літератури - українська література - шкільна програма 12 класів

# data[].attributes.attachment_link.description
Стаття - Лексикографія. Основні українські словники - реферат з української літератури - українська література - шкільна програма 12 класів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЛЕКСИКОГРАФІЯ (грец. λεξικογραφία, від λεξικόν - словник і γράφω - пишу), словникарство - розділ мовознавства, пов'язаний зі створенням словників та опрацюванням їх теоретичних засад. Відповідно до цього виділяють практичну і теоретичну лексикографію. Тісно пов'язана з лексикологією. Л. виникла з практичних потреб пояснення незрозумілих слів, яке початково здійснювалося у вигляді глос (див. Глосографія), тобто тлумачення написів на полях і в тексті рукописів книг.
О. О. Тараненко.
Староукраїнська лексикографія. До часів Київ. Русі належать невеликі рукописні словники: "О имен Ђхъ и гл̃емыхъ жидовьскымь ıазыкъмь", "РЂчь жидовьскаго ıазыка, преложена на роускоую" та ін., у яких тлумачаться переважно бібл. особові імена й топоніми, окремі старослов'ян. слова: "Тълкъ о неразоумны(х) словесе(х) псалтырных" та ін., розкривається символ, або алегор. зміст деяких слів у Псалтирі: "Тълкованиіє неоудобь познаваıємомь въ писаныхъ рЂчемь", де перекладено малозрозумілі старослов'ян. лексеми. На Русі перекладали також греко-візант. тлумачення власних назв. Активно розвивається в Україні глосографія впродовж 14 - 17 ст. Перший церковнослов'ян. укр. словник невід. автора "Лексисъ съ толкованіємъ словенскихъ словъ просто" (не раніше 50-х pp. 16 ст., залишився в рукописі) складено із заг. церковнослов'ян. слів, небагатьох антропонімів і топонімів, налічує 896 вокабул (при 127 словах немає перекладів). У словнику зібрано глоси з різних джерел, використано й попередні лексикогр. праці. Вокабули розміщено за алфавітом (проте внутр. абеткування не витримано), імена введено у формі наз. в. одн., дієслова - в 1-й ос. одн. теп. ч. Багато слів подано не в вихідних формах. Матеріали "Лексиса..." згодом використали Лаврентій Зизаній та Памво Беринда.

Етапним в історії укр. Л. став перший друк, словник - "Лексисъ сирЂчь реченія въкратцЂ собран(ъ)ны и из слове(н)ского языка на просты(й) рускій діялекть истол(ъ)кованы" Лаврентія Зизанія (Вільно, 1596). У пам'ятці - 1061 словникова стаття. В реєстрі - церковнослов'ян. слова, перекладені староукр. літ. мовою, тому ця праця - перша спроба нормалізації лекс. складу двох мов. У "Лексисі..." уперше використано екземпліфікацію (приклади в тексті), застосовано паспортизацію, з якої видно, що реєстрові слова взято з церковнослов'ян. книг Біблії і творів правосл. патристики. Вокабули розміщено за абеткою, яка нерідко порушується у зв'язку з прагненням автора розробляти поряд зі словом його деривати. Тех. засіб розмежування реєстру й перекладу - кома - дуже невиразний, бо часто застосовується й між словами в перекладній частині. Багатозначні вокабули й лексеми з відтінками в значенні Лаврентій Зизаній передає кількома еквівалентами, часом виділяючи значення й відтінки за допомогою індикаторів "и тыж", "албо", "или", "и" та ін. Іноді дається поглиблене пояснення розкриттям етимології реєстрового слова, зіставленням слов'ян, лексем з грец. та латинськими. У цьому словнику вперше слова проакцентовано. Неоціненне значення в історії укр. лексикографії мав "Лексиконъ славенорωсскій и именъ тлъкованіє" Памва Беринди, що вийшов у друкарні Києво-Печерської лаври 1627 (2-е вид. - 1653, у Кутейнській друкарні під Оршею в Білорусі). Тематично книга розділена на дві частини: 1. "Лексиконъ" - диференційний церковнослов'ян.-укр. словник; 2. "...Имена свойственная" - зібрання тлумачень власних назв (імен, топонімів) та перекладів апелятивів неслов'ян. походження. У словнику майже 7 000 статей, у т. ч. близько 1400 онімів. Памво Беринда найповніше в староукраїнській Л. здійснив екземпліфікацію і точну паспортизацію вокабул. Реєстрове слово подається в звичайній для того часу формі (імена - в наз. в. одн., дієслова - в 1-й ос. одн. теп. ч.). Перекладна частина праці Памва Беринди - одне з найбагатших зібрань укр. лексики кін. 16 - поч. 17 ст. Переклади зроблено загальнонар. чи літ. відповідниками. Ряд статей у "Лексиконі" мають характер енциклопедичних. Автор нерідко пояснює слова, особливо іншомовні, розкриваючи їхню етимологію. Зібрання етимології бібл. онімів у "Лексиконі..." - одне з найбільших у європ. лінгвістиці 17 ст. Уперше в укр. Л. Памво Беринда вказує на метафор. й образне вживання слова за допомогою позначок "переносн Ђ", "инор Ђчн Ђ", "метафор." тощо. По суті першим у східнослов'ян. Л. автор вводить грамат. ремарки й відсилання (ремарка - "зри", "зр."). Застосовуючи орфогр. норми Мелетія Смотрицького, він сприяв правописній стабілізації староукр. літ. мови. "Лексиконъ..." Памва Беринди - найвище досягнення укр. лексикографії старої доби. Значним явищем в укр. Л. була анонімна рукописна праця серед. 17 ст. "Синоніма славеноросская" - перший укр. словник активного типу (тобто з укр. реєстром), укр.-церковнослов'ян. лексикон, укладений на Наддніпрянщині. Це зворотна переробка "Лексикона..." Памва Беринди, гол. чин. першої його частини. На основі кількох статей книги автор укладав одну статтю чи навпаки - на основі однієї статті "Лексикона..." - кілька нових. У "Синонімі..." бл. 30 вокабул не перекладено, отже, праця не завершена. У реєстрі пам'ятки бл. 5 000 вокабул, розміщених за абеткою у прийнятих в староукр. Л. вихідних формах. Вокабули не відокремлені від перекладу розділ, знаками, ремарок немає (крім відсилання "зри"). Наст. етап у розвитку староукр. Л. тісно пов'язаний з творчістю Єпіфанія Славинецького, який у кін. 30-х - на поч. 40-х pp. 17 ст. під час роботи в Київ, колегіумі уклав "Лексиконъ латинскій". Це латинсько-церковнослов'янський (східнослов'ян. редакції укр. підредакції) словник. Його реєстр базується на праці італ. лексикографа епохи Відродження А. Калепіно. Звідси взято й граматичні та ін. ремарки. "Лексиконъ латинскій" - найбільша лексикогр. праця, створена в Україні за минулі століття: налічує 27 000 статей. Обравши для перекладу церковнослов'ян. мову свого часу - цю міжслов'ян. писемну мову, автор наочно довів, що її можливості не менші, ніж можливості лат. мови. У тих випадках, коли вокабули не мали еквівалентів у звичайній (конфесійній) церковнослов'ян. мові, Єпіфаній Славинецький наводив відповідники з рідної української, створював нові слова за укр. й церковнослов'ян. зразками, кальки, залучав запозичення, тлумачив такі лексеми. Перекладну частину дуже збагатили укр. лекс. еквіваленти й тлумачення, вміщені іноді поряд із церковнослов'янськими. Велика кількість реєстрових слів, особливо з побуту, сфери матеріальної культури, медицини, ботаніки, зоології, географії тощо, перекладена тільки укр. еквівалентами. Хоч "Лексиконъ латинскій" залишився в рукопис, списках (найдавніший датовано 1642), він став базою для створення нових вітчизн. і зарубіж. словників.

У кін. 40-х pp. 17 ст. Єпіфаній Славинецький разом із Арсенієм Корецьким-Сатановським у Києві уклали "Лексиконъ словено-латинскій" (первісний список датується 1650) - церковнослов'ян.-лат. словник (бл. 7 500 статей). Осн. джерело вокабул "Лексикона словено-латинского" - "Лексиконь..." Памва Беринди. Автори використали також польс.-лат.-грец. словник польс. філолога Г. Кнапського. У реєстрі "Лексикона..." Єпіфанія Славинецького та Арсенія Корецького-Сатановського засвідчується чимало укр. лексики. Це - одне з найб. зібрань церковнослов'ян. лексики 17 ст. У Москві Єпіфаній Славинецький уклав свою третю лексикогр. працю - "Книга лексиконъ греко-славено-латинскій" (дата створення невід.; в рукопису). До староукр. періоду примикає творчість лексикографа поч. 18 ст. І. Максимовича, який уклав великий лат.-церковнослов'ян. (укр. редакції) словник "Dictionarium latino-slavonum" (1724, залишився в рукопису).

Літ.: Ковтун Л. С. Рус. лексикография эпохи средневековья. М. - Ленинград, 1963; Питання східнослов'ян. лексикографії XI - XVII ст. К., 1979; Німчук В. В. Староукр. лексикографія в її зв'язках з рос. та білоруською. К., 1980.
В. В. Німчук. Українська лексикографія кінця 18 ст. - 1917.
З появою нової укр. л-ри та літ. мови на нар. основі починається новий період в укр. Л. її основою в 19 ст. стала укр. жива розмовна та літ. мова. Збільшується кількість видаваних словників. До "Енеїди" І. Котляревського 1798 Й. Каменецький додав укладене ним "Собраніе Малороссійскихъ словъ, содержащихся въ Энеид Ђ, и сверхъ того еще весьма многихъ иныхъ, издревле вошедшихъ въ Малороссійское нар Ђчіе съ другихъ языковъ, или и коренныхъ Россійскихъ, но не употребительныхъ", що мало 972 слова. Тут подано чимало й таких специфічно укр. слів, яких немає в "Енеїді". Напр., тільки серед 77 слів на літеру "Б" їх 23: Байбакь "сурокъ", Баглаи "л Ђ нь", Байбаракъ "крытый тулупъ", Барканъ "заборъ", Биндюга "роспуски" тощо. Тому можна гадати, що укладач мав дещо ширшу мету, ніж допомогти читачам "Енеїди" зрозуміти мову твору. У 3-му вид. "Енеїди" 1809 І. Котляревський до цього словника додав ще 153 слова і змінив його назву на "Словарь Малороссійскихъ слов, содержащихся в „Энеиде..."".

Практика диференц. словничків-додатків до укр. видань у 1-й пол. 19 ст. набуває значного поширення. Виходять: "Словарь малороссійскаго языка" (218 слів) при "Опыте собранія старинных малороссійскихъ п Ђсней" М. Цертелєва (1819), "Словарь" (понад 500 слів) при зб. "Малороссійскія п Ђсни" М. Максимовича (1827, у вст. частині до "Словаря" автор висловлює думку про потребу підготовки докладного укр. словника), "Объяснительный словарь" (бл. 450 слів) при 1-му вид. "Наталки Полтавки" І. Котляревського в "Украинском сборнике" (1838), "Объясненіе непонятныхь для Великороссіянъ Южнорусскихъ словъ и вираженій" (260 слів) при вид. "Думки и п Ђсни та шче дешчо" А. Могили (Амвросія Метлинського, 1839), "Словник малозрозумілих слів руських", доданий П. Жеготою до 2-го тому його зб. "Пісні руського народу в Галичині" (1840) тощо. Такі словнички під назвою "Объясненіе неудобопонятныхъ южнорусскихъ словъ" прикладалися до кожного номера журн. "Основа" (1861 - 62). У ряді видань пояснення специф. укр. лексики подавалося у виносках, як у збірниках "Украинскіе народныя п Ђсни" М. Максимовича (1834, 156 слів), "Малороссійскіе и червонорусскіе думы и п Ђсни" П. Лукашевича (1836) та ін. Диференц. словнички-додатки відігравали допоміжну роль. Розвиток укр. л-ри і культури вимагав створення докладного загального укр. словника. Тому й на Наддніпрянщині, і на Наддністрянщині з поч. 19 ст. значно активізується лексикогр. робота: укладанням перекладних - переважно укр.-рос., укр.-польс., нім.-укр. словників займаються не тільки філологи, а й письменники, історики, вчителі, громад, діячі. Першими з'являються (проте ще не окр. виданнями) "Краткій малороссійскій словарь" О. Павловського як окр. глава 2-ї частини його "Грамматики..." (1818) та "Собраніе словъ малороссійскаго нар Ђчія" І. Войцеховича в "Трудах Общества любителей росийской словесности при Московском университет Ђ" (1823). У Петербурзі над новим словником укр. мови працює О. Павловський. І. Вагилевич на початку 30-х pp. за зразком відомого серб.-нім.-лат. словника В. Караджича опрацьовує великий укр.-польс.-нім.-латинський, а після того ще й укр.-нім.-латинський словники. Водночас на Прилуччині працює над укр.-рос. словником П. Білецький-Носенко, а в Курську, потім Полтаві над аналогічним словником - Л. Боровиковський (1806 - 89). Й. Скоморовський (1815 - після 1891) на Тернопільщині укладав 5-томний укр.-польс. словник, а К. Скоморовський (1820 - 66) - нім.-укр. словник. Т. Витвицький з Городенщини у 1849 підготував до друку польс.-церковнослов'ян.-укр. словник (бл. 20 000 словникових статей). Над великим укр. словником трудився вчитель І. Лаврівський (1778 - 1843), а над нім.-укр. словником - Ю. Лаврівський (1821 - 73) і т. ін. Проте весь цей доробок з різних причин лишився в рукописах. Досі з нього опубл. лише "Словарь малороссійскаго нарЂчія" О. Павловського (1826; А - Бякать) та "Словник української мови" П. Білецького-Носенка (1966), "Словарь украинского наречия" Ф. Шимановича (1995), "Словник польсько-церковно-слов'янсько-український Теодора Витвицького з половини XIX сторіччя" (1997).

З 2-ї пол. 19 ст. з'являються загальномовні укр. словники серед. обсягу. Першим з них був "Словарь малорусскаго нар Ђчія" О. Афанасьєва-Чужбинського (1855; частина на літери А-З, бл. 6 000 слів), далі "Словарь малороссійскихь идіомовъ" М. Закревського (1861, 11 127 слів). "Опытъ южнорусского словаря" К. Шейковського передбачався як кількатомна праця, проте вийшло лише три випуски: т. 1, в. 1 (А - Быяк), 1861, та т. 5, в. 1 - 2 (Т - Ф), 1883 - 86. У словнику трапляються невдалі пояснення реєстрових слів, часто вони надто розтягнені, має місце надмірний етнографізм. Для сприяння культур, розвитку в Галичині О. Партацький у 1867 видав двотомний "Н Ђмецко-руский словарь", у якому бл. 30 000 нім. слів пояснено одним чи кількома укр. відповідниками, серед яких значна кількість західноукр. діалектизмів, слів з язичія, кальок з нім. мови самого укладача, особливо у галузі наук. термінології. У передмові до т. 1 подано коротку характеристику найважливіших фонет. та морфол. рис укр. мови.

У 1873 вийшла "Словниця української (або югово-руської) мови" Ф. Піскунова, у реєстрі якої бл. 8 000 слів, серед них чимало штучних та вигаданих типу дадій "датель", дадійка "дательница". Реєстр 2-го вид. цього словника під назвою "Сповнюсь живої народної, пісьменної і актової мови руськихъ югівщанъ Російської і Австрійско-Венґерської цесарії" (1882) розширено до 15 000 слів переважно за рахунок "актової мови", взятих із словника М. Закревського. Першим рос.-укр. словником був "Опыть русско-украинскаго словаря" М. Левченка (1874, 7600 слів). Він зіграв важливу роль у культур. житті укр. народу. Л. Чопей у Будапешті опубл. "Русько-мадярский словарь" (1883), реєстр якого становив бл. 20 000 слів, значна частина яких - діалектизми переважно центр, р-нів Закарпаття. Цей словник був першим джерелом інформації про закарпатоукр. говори. Цінним надбанням укр. Л. і взагалі укр. культури став "Малоруско-німецкий словар" Є. Желехівського і С. Недільського (т. 1 - 2, 1885 - 86). У ньому широко представлена як зафіксована в худож. л-рі, так і діал. лексика (понад 64 000 слів). Укр. слова передаються пристосованим до західноукр. умов правописом П. Куліша - желехівкою, що в Галичині й на Буковині набула майже заг. поширення і проіснувала аж до поч. 20-х pp. Словник Є. Желехівського і С. Недільського не втратив свого наук. значення досі; у 1982 в Мюнхені О. Горбач перевидав його в трьох частинах.

Важливою подією був вихід у Львові "Словаря росийсько-українського" М. Уманця (Комарова) та А. Спілки (колект. псевдонім одеських співпрацівників М. Уманця; т. 1 - 4, 1893 - 98), який під назвою "Словарь росийсько-галицький, составлен А. Гуртом" (1896 - 98) було перевидано фототипічним способом у Берліні (1925). У словнику бл. 37 000 рос. слів, що пояснювалися одним чи кількома відповідниками, у т. ч. діалектизмами; значна кількість укр. слів ілюструється цитатами з худож. л-ри та етногр. джерел. Словник був у широкому вжитку тривалий час. Одночасно з цим словником з'явився й "Русско-малороссійскій словарь" Є. Тимченка (т. 1 - 2, 1897 - 99; бл. 40 000 слів). В укр. частині, надр. рос. абеткою, значну кількість становили архаїзми, вузьколокальні діалектизми та полонізми. У 1909 вийшов "Українсько-російський словник" В. Дубровського (перевид. 1914 та 1917). Для задоволення потреб дедалі зростаючої еміграції в Канаді та США М. Ясенівський видає у Вінніпезі "Кишеньковий англійсько-український і українсько-англійський словарець" (1914), а Є. Козловський "Кишеньковий словар англійської і української мови" (там же, 1917). Велику цінність становить підготовлений і виданий Б. Грінченком "Словарь української мови" (т. 1 - 4, 1907 - 09), що на тлі всіх словників, які вийшли до нього, відзначається широтою використаних джерел, докладністю лексикогр. опрацювання реєстрових слів. З 2-ї пол. 19 ст. в Україні, крім загальномов. словників, з'являються ін. лексикогр. праці. На західноукр. землях за дорученням австро-угор. уряду видано "Die juridisch-politische Terminologie fur die slawischen Sprachen Österreichs" ("Правничополітична термінологія для слов'янських мов Австрії", 1851; 17 000 нім. термінів з укр. відповідниками (укладачі - Я. Головацький, Г. Шашкевич і Ю. Вислоцький). 1893 К. Левицький видає "Німецько-український словар висловів правничих і адміністраційних". Розгортається збір та систематизація природничої нар. номенклатури, виходять друком "Початок до уложеня термінології ботанічної руської" І. Гавришкевича (1852), "Початки до уложення номенклятури и терминологиі природописної, народної" І. Верхратського (в. 1, 1864; в. 2 - 3, 1869; в. 4-5, 1872; в. 6, 1879, та ін.). На Наддніпрянщині, де в цей час діяла заборона укр. друкованого слова, вийшов "Опыт словаря народных названій растений" О. Роговича (1874). Значне пожвавлення термінол. роботи пов'язується з діяльністю НТШ, яке видало "Материял термінольоґічний" (1898), "Матеріали до фізичної термінології", "Матеріали до математичної термінології" (1902), "Начерк термінології хемічної" В. Левицького (1903), "Виразня мінеральоґічна" І. Верхратського (1909), "Словар технічних виразів" Я. Невестюка (1911), "Начерк географічної термінольогії" (1908) та "Причинки до географічної термінольоґії" (1913) С. Рудницького тощо. В. Василенко 1902 публікує "Опыт толкового словаря технической терминологии по Полтавской губернии", а В. Кульженко 1911 - "Пасічницький словничок". Першими укр. словниками іншомов. слів були "Словарик пояснення чужих та не дуже зрозумілих слів" В. Доманицького (1906), "Словар чужих слів" З. Кузелі і М. Чайковського (1910, 2-е вид. - 1918). Побачили світ словники запозичень з окр. мов: "Слова, вошедшие в малорусский язык из немецкого" П. Єфименка (1859), "Словар українських виразів, перенятих з мов тюркських" О. Макарушки (1895), "Еврейско-немецкие слова в русских наречиях" Л. Вінера (1895).

Укр. словники класич. мов у цей період виходили тільки в Галичині, де не лише в початкових, а й у серед. школах викладання здійснювалося рідною мовою. Це, напр., "Словар до Гомерової Одиссеї і Іліяди" І. Огоновського (1900) та словники Ю. Кобилянського: "Русько-латинський словарець для руських гімназій" та "Словарець до Гая Юлія Цезаря війни з Галійцями" (обидва - 1907), "Латинсько-український словар для середніх шкіл" (1912), що в першій редакції був укладений як лат.-нім. -укр. словник.

Серед лексикогр. праць 19 ст. певне місце займають словники церковнослов'ян. мови: "Приручний словарь славено-польський ілі собраніє реченій славенских в кнігах церковних, на язик польскій толкованих", що видано під криптонімом ...ij (Й. Левицький, 1830; укладений на основі "Лексикона..." Памва Беринди), "Церковний словарець до поясненя часто употребляемых слів в священних книгах церковних" В. Чернецького (1889), "Старославянскій-оугорскій-русскій-н Ђ мецкій словарь кь священному писанію" О. Кубека (1906). А. Петрушевич укладав великий етимол. словник усіх слов'ян. мов у порівнянні з ін. індоєвроп. мовами, який залишився в картотеці і зберігається в Б-ці РАН в Санкт-Петербурзі.

Арготичну лексику подають праці "Невли" В. Іванова (1883), "Д Ђдовска (жебрацка) мова" Костя Вікторина (К. Студинського, 1886), "Лірники" В. Боржковського (1889), "Лірники" В. Гнатюка (1896), "Отголосок лирницкого языка" Ф. Николайчик (1896), "Черниговские старцы (псалми и криптоглосон") П. Тиханова (1900), "Kumać po lembersku. Przyczynek do słownika lwowskiej gwary złodziejskiej" Й. Яворського (1901), "Кобзари и лирники" О. Малинки (1903). У 2-й пол. 19 ст. з'являються словники до окр. писемних пам'яток: "Объяснение невразумительных слов, встречающихся в летописи Самовидца и в приложениях к ней" О. Левицького (1876). Задовго до нього, у 1808, В. Ломиковський уклав "Словарь малороссійской старины" (надр. 1894).

"Дитяча мова" представлена в словничках "О детском языке" Л. Ященка ("Основа", 1861, кн. 8; 45 слів), "Еще о детских словах" І. Новицького ("Основа", 1862, кн. 9; 37 слів), "Дітські слова в українській мові" І. Франка ("Світ", 1881, № 7; 61 слово).

Першими укр. діал. словниками були збірки слів гуцульських та бойківських говірок, які І. Вагилевич помістив у своїх етногр. нарисах "Huculowe. Obywatelé Wýchodniho pohoři Karpatského" (1838 - 39), "Bojkowe. Lid ruskoslovenský w Haličich" (1841). Така збірка лемківських слів подана в праці "Лемки - мешканці Західного Прикарпаття" (1842, опубл. 1965). У 50 - 60-х pp. 19 ст. укр. діал. словники, словнички та збірки слів широко з'являються як на Наддністрянщині, так і на Наддніпрянщині. Це - "Слова и выражения Остерского уезда" з Чернігівщини (1851, 1853, 1854), "Местечко Олешовка Козелецкого уезда Черниговской губернии" О. Шишацького-Ілліча (1854), "Украинские слова, записанные в Бирючском уезде Воронежской губернии" І. Свяченка (1862), "Матеріали до словаря" (з Жовківщини) І. Магури (1862), "Чабанский словарь" Я. Кухаренка (1862), "Матеріяли до словаря, зобрани въ Космач Ђ окр. Коломийского" П. Кобринського (1863), "Малый словарець бойковско-руских словъ, уживаньгх въ щоденной бес Ђд Ђ" І. Пасічинського (1872), "Н Ђкоторые слова, уживаны в щоденной лемковской бес Ђд Ђ" Русина-Лемка (1872), "Бойковській словарець" Й. Гоцького (1895 - 1903) тощо. Першим укр. діал. словником, що з'явився уже як окр. видання, були "Знадоби до словаря южноруского" І. Верхратського (1877), де поряд з поясненням семантики подавалися докладна локалізація зафіксованих діалектизмів, їх зіставлення з нім., польс., угор., рум. відповідниками. У 50-х pp. 19 ст. над великим діал. словником "Матеріялы для словаря Малорусскаго нар Ђчія, собранныя въ Галиціи и въ С Ђ веровосточной Венгріи.." працював Я. Головацький. Він уклав тільки частину на літери А - З (понад 10 000 слів), яка вийшла друком лише 1982. Словник виконано на рівні тогочасної європ. Л. Тут широко подано відомості про народну духовну і матеріальну культуру пд.-зх. р-нів України, його можна було б кваліфікувати як діал.-етногр. словник. Багато діал. словників уміщено як додатки до діалектол. та етногр. праць І. Верхратського, О. Вєтухова, В. Гнатюка, І. Манжури, І. Свєнціцького, А. Семеновича, В. Шухевича та ін. Значна кількість укр. діал. словників та збірок слів 19 ст. залишилася в рукописах і зберіг, у архівах Санкт-Петербурга, Києва, Львова тощо. З'являються перші спроби укладання словників мови письменника: "Словничок Шевченкової мови" (1916) та "Українсько-російський словничок до „Кобзаря" Т. Г. Шевченка" Н. Малечі (1917, під псевд. Літописець Нестор).

Літ.: Москаленко А. А. Нарис історії укр. лексикографії. К., 1961; Горецький П. Й. Історія укр. лексикографії. К., 1963; Пилинський М. М. Укр. рукописні словникові мат-ли в б-ках і архівах Ленінграда. ЛБ, 1963, в. 9.
Й. О. Дзендзелівський. Українська лексикографія 1917 - кінця 20 ст.
Розвиток Л. у тій частині України, що входила до складу СРСР, можна поділити на кілька етапів. Перший етап 1917 - поч. 30-х pp. характеризується, по-перше, активним розвитком Л. за кількістю та різноманітністю словників (за П. Горецьким, їх видано 131; особливо багато - 1918 та в часи українізації), зумовленим становленням укр. державності і, відповідно, виходом укр. мови на держ. рівень. Проте словники, що з'являються в цей час, неоднакові за наук. рівнем. Переважна більшість їх, як і раніше, - перекладні рос.-укр. і рідше укр.-рос., здебільшого спрямовані на задоволення практ. потреб соціального і вироб. життя (у сферах діловодства, права, виробництва і науки тощо). Особливо багато з'явилося термінол. словників. По-друге, прагненням відшукати і максимально повно подати народну, питомо укр. лексику (звідси, зокрема, насичення укр. частини статті в перекл. словниках не тільки синонімічними, а й численними видовими найменуваннями) або, в разі потреби, створювати слова з морфем укр. мови, а не запозичати з ін. мов. Напр., до слів рос. реєстру паз і шпунт пропонувалося ґара, до контакт - дотик, до рефлектор - відбивач, до фильтр - цідило, до форсунка - прискавка, до шланг - кишка, до холостой (ход та ін.) - яловий тощо. Такі укр. відповідники здебільшого не закріпилися у вжитку. Проте низка слів - вимикач, двигун, літак, косинець, родовище, струм та ін. - увійшла до нормат. термінології. У цьому пуризмі укладачі орієнтувалися і на практику деяких ін. європ. мов, передусім нім. та чеської, в яких переведення іншомов. слів на рідномов. грунт становило одну з гол. засад формування нац. літ. мов. Осн. лексикогр. роботу проводили такі організації та установи: Комісія для складання словника української живої мови при УАН (у складі А. Кримського, В. Ганцова, Г. Голоскевича, М. Грінченко, А. Ніковського та ін.); термінол. словниками займалося Т-во шкільної освіти в Києві (1917), з 1918 - 19 - Термінол. комісії Укр. наук. т-ва в Києві та УАН, на базі яких 1921 утворено Інститут української наукової мови ВУАН (з 1930 - Інститут мовознавства). Найважливіші словники цього часу: а) перекладні загальномовні укр.-російські: "Словник української мови" Д. Яворницького (т. 1, 1920, А - К, бл. 8200 слів), який був задуманий як доповнення до "Словаря..." за ред. Б. Грінченка і містив тільки ті слова, яких у ньому не було або вони мали ін. знач.; "Словарь української мови" за ред. Б. Грінченка: 1924 його перевид. фотоспособом у Берліні в двох томах та 1925 - в одному томі малого формату, у 1927 - 28 здійснювалося його перевидання під назвою "Словник української мови" за ред. і з доповненнями С. Єфремова та А. Ніковського (вийшли т. 1 - 3 по літеру Н, потім видання було припинено), вийшли також словники В. Дубровського, Л. Савченка, О. Ізюмова та ін.; б) перекладні загальномовні рос.-українські: "Російсько-український словник" С. Іваницького і Ф. Шумлянського (т. 1 - 2, 1918, бл. 35 000 слів), який кілька разів перевидавався; "Практичний російсько-український словник" М. Йогансена, М. Наконечного, К. Німчинова і Б. Ткаченка (1926); "Російсько-український словник" ВУАН (відомий також під назвою "Академічний словник") за ред. А. Кримського та С. Єфремова і за участю В. Ганцова, Г. Голоскевича, М. Грінченко, А. Ніковського, що створювався членами Комісії для складання словника живої укр. мови і лишився незавершеним у зв'язку з політ. подіями: протягом 1924 - 33 вийшло окр. випусками три томи (по літеру П) із запланованих чотирьох. Незважаючи на певну недоопрацьованість укр. частини словника щодо адекватності перекладу та нормативності вживання (без належних семант. і стиліст. коментувань), він лишається багатим зібранням укр. лексики, а за обсягом укр. синоніміки значною мірою компенсував відсутність синонім. словника. Вийшли також словники В. Дубровського, Л. Савченка, О. Ізюмова, Г. Сабалдиря та ін., 1925 перевид. словник М. Уманця і А. Спілки; в) термінол. і галузеві словники, переважно рос.-українські (за П. Горецьким, лише термінол. словників вийшло 83) - мед. термінології (укладачі О. Курило, М. Галин, О. Корчак-Чепурківський, В. Кисельов та ін.), природничі (X. Полонський та ін.), ботанічні (О. Яната і Н. Осадца, В. Вовчанецький і Я. Лепченко та ін.), зоологічні (М. Шарлемань та ін.), хімічні (О. Курило, С. Зенкевич та ін.), фізичні (О. Курило, В. Фаворський, Г. Холодний та ін.), геологічні (П. А. Тутковський, П. Василенко та ін.), технічні, механічні, будівельні (В. Дубровський, Т. Секунда, М. і Л. Дармороси, К. Туркало, І. Шелудько, Т. Садовський, С. Будда та ін.), математичні (Ф. Калинович та ін.), юридичні (О. Курило, В. Леонтович і О. Єфимов та ін.), ділової мови (Є. Лінкевич та ін., за ред. М. Гладкого і К. Туркала; В. Підмогильний і Є. Плужник; М. Дорошенко, М. Станиславський, В. Страшкевич - укладачі найповнішого і найдокладнішого словника), військ, справи (В. Євтимович, С. і О. Якубські), шкільництва (П. Горецький та ін.) та ін. Серед цих словників слід згадати, зокрема, "Словник ботанічної номенклатури (проект)" (1928, лат.-укр. з укр. покажчиком, понад 25 000 укр. назв), багатий на синоніміку; г) з-поміж ін. типів словників виділяються "Історичний словник українського язика" за ред. Є. Тимченка (1930, 1932; вийшли випуски на літери А - Ж); "Німецько-український словник" І. Шаровольського (1927, бл. 20 000 слів), правописні словники (Г. Голоскевич, Г. Сабалдир, О. Ізюмов), кілька словників іншомов. слів (З. Пиптенко, Г. Бойків, О. Ізюмов та ін.).

Другий етап охоплює період з 1933 до серед. 50-х pp. і характеризується: по-перше, помітним звуженням словникар. роботи (зокрема, у зв'язку зі згортанням українізації, репресіями проти укр. мовознавців); по-друге, значним уніфікуванням укр. лексики в словниках (з обмеженням синоніміки з нар. мови, "саморобних" відповідників з укр. коренями замість іншомов. слів тощо). Це діялося насамперед унаслідок розгорнутої кампанії боротьби з "українським буржуазним націоналізмом" та "шкідництвом на мовному фронті" і відповідних офіц. настанов "не вносити штучної відмежованості української мови від російської". Словники укр. мови стали вже розумітися як лексикони не нац. мови в цілому, а вужче - тільки нормалізованої літ. мови. Особливо помітні відмінності від попередніх років сталися в термінології. У 1934 - 35 для "виправлення" справи випущено термінол. бюлетені (мед., матем., бот., фіз., виробничий), а для школи - кілька невеликих рос.-укр. галузевих словників. Осн. загальномовні словники цього періоду: "Російсько-український словник" (1937, бл. 45 000 слів; укладачі С. Василевський, Є. Рудницький та ін.), орієнтований на "найуживанішу, найпотрібнішу" лексику обох мов. Такої ж назви словник 1948 за ред. М. Калиновича та участю Л. Булаховського і М. Рильського, значно повніший за обсягом (бл. 80 000). У цих словниках закладено осн. лекс. норми тодішньої і пізнішої укр. літ. мови, які здебільшого чинні й донині, за винятком низки явних русизмів (особливо в словнику 1948: безчасся, головокружіння, древесина, новомісяччя, портянка, різвий, добро пожалувати! та ін.) і деяких ін. категорій слів та окр. слів, які викликають дискусії ще й тепер.

Третій етап розвитку Л. (кін. 50-х - кін. 80-х pp.) характеризується: по-перше, значним розширенням словникар, роботи і появою ряду як традиційних для укр. Л., так і нових типів словників; по-друге, певним послабленням ідеол. тиску на неї (щоправда, зі значними коливаннями в різні роки). Найважливіші словники цього часу: а) перекладні загальномовні: "Українсько-російський словник" за ред. І. Кириченка (т. 1 - 6, 1953 - 63) - найповніший до 70-х pp. словник укр. мови (бл. 122 000 слів), з великим ілюстрат. матеріалом (проте наявність у ньому явних русизмів, таких, як забой, кумушка, нашенський, ненастя, получати, розлюбезний, трепло та ін., свідчить, що його укладачі ще не повністю позбулися практики поперед, років); "Українсько-російський словник" (1-е вид. 1964, за ред. В. Ільїна, бл. 65 000 слів); "Українськоанглійський словник" М. Подвезька (1957, бл. 60 000 слів) і "Польсько-український словник" за ред. Л. Гумецької (т. 1 - 2, кн. 1 - 3, 1958 - 60, бл. 100 000 слів); "Німецько-український словник" В. Лещинської та ін. (1959, бл. 50 000 слів); "Французько-український словник" (1955) і "Українсько-французький словник" (1963) О. Андрієвської і Л. Яворської (кожен бл. 50 000 слів), "Російсько-український словник" (т. 1 - 3, 1-е вид. 1968, редактори томів С. Головащук, Л. Коробчинська, М. Пилинський) - один з найповніших і найдокладніших рос.-іншомов. словників (бл. 120 000 слів); "Англо-український словник" М. Подвезька і М. Балли (1974, бл. 65 000 слів); "Болгарсько-український словник" І. Стоянова і О. Чмир (1983, 43 000 слів); "Чесько-український словник" (т. 1 - 2, 1988 - 89, бл. 80 000 слів) та ін.; б) тлумачний "Словник української мови" в 11 томах (1970 - 80) - найповніший і найдокладніший на сьогодні словник укр. мови (понад 134000 слів); в) термінол. словники - переважно російсько-українські, організацію створення яких покладено 1957 на Словникову комісію при АН УРСР під кер. Й. Штокала, а з 1969 - на Комітет наукової термінології АН УРСР. З 1959 по 70-і pp. видано бл. 30 галуз. рос.-укр. словників, серед яких виділяються "Російсько-український технічний словник" (1961, 80 000 слів-термінів) і "Російсько-український сільськогосподарський словник" (1963, понад 32 000 слів). З одномов. термінол. словників та енциклопедій передусім слід назвати "Енциклопедію кібернетики" в 2 томах (бл. 1800 термінів), видану Гол. редакцією УРЕ 1973; г) фразеол., пареміогр. і под. словники: у 1960 - 80-х pp. вийшло кілька словників - як одномовних (Н. Батюк, Г. Удовиченка та ін., найповніший з них "Фразеологічний словник української мови", т. 1 - 2, 1993, бл. 10 000 одиниць), так і перекладних (рос.-укр. І. Виргана і М. Пилинської, укр.-рос. і рос.укр. І. Олійника і М. Сидоренка, англо-укр. К. Баранцева, нім.-укр. В. Гаврися і О. Пророченко), словники крилатих слів А. Коваль і В. Коптілова, збірки нар. загадок, порівнянь, скоромовок І. Гурина, а також кілька великих збірок укр. прислів'їв та приказок (див. Прислів'я); ґ) діалектні словники, укладання яких активізувалося з 50-х pp.: вийшли словник полтав. говірок В. Ващенка, поліських - П. Лисенка, бойківських - М. Онишкевича; виходять матеріали до словника буков. говірок та ін.; на часі створення заг. (зведеного) словника укр. говорів; д) істор. та етимол. словники: "Словник староукраїнської мови 14 - 15 ст." (1977 - 78, за ред. Л. Гумецької). В ІМ НАН України триває робота над "Етимологічним словником української мови" в 7 томах (опубл. т. 1 - 3 по літеру М, за ред. О. Мельничука, 1982 - 89); е) власних назв словники - укр.-рос. і рос.укр. "Словник власних імен людей" (кілька видань за ред. С. Левченка, потім Л. Скрипник); словник-довідник "Власні імена людей" Л. Скрипник і Н. Дзятківської (1986); "Довідник українських прізвищ" Ю. Редька (1969); "Словник українських псевдонімів і криптонімів" О. Дея (1969); "Словник гідронімів України" (1979); "Етимологічний словник літописних географічних назв Південної Русі" (1985) та ін.; є) орфогр., орфоеп. і под. словники: орфогр. словники І. Кириченка, М. Стефанцева, С. Головащука, А. Бурячка; "Орфографічний словник української мови" С. Головащука, Т. Зайцевої, І. Назарової, М. Пещак, В. Русанівського (1975, 1976; бл. 114 000 слів), ств. на основі 2-го вид. "Українського правопису"; "Словник наголосів" (1959, 1964) та "Орфоепічний словник" М. Погрібного (1984); "Українська літературна вимова і наголос" (відп. ред. М. Жовтобрюх, 1973), словники-довідники з культури мови (див. Ортологія); ж) словники, що відображають системні відношення в лексиці: словники синонімів А. Багмета, П. Деркача, фразеол. синонімів - М. Коломійця і Є. Регушевського, найповніший з них - "Словник синонімів української мови" у 2 томах, підготовлений в ІУМ НАН України (бл. 9 200 синонім, рядів, не опубл.); "Словник антонімів" Л. Полюги (1979); "Словник паронімів української мови" Д. Гринчишина і О. Сербенської (1986); з) словники мови письменника: "Словник мови Шевченка" (т. 1 - 2, 1964) і "Словарь языка русских произведений Шевченко" (т. 1 - 2, 1985 - 86), "Словник мови творів Г. Квітки-Основ'яненка" (т. 1 - 3, 1978 - 79) та ін.

Четвертий етап (від поч. 90-х pp.) характеризується: по-перше, активізацією словникової роботи у зв'язку зі становленням України як самост. держави; по-друге, помітною відсутністю єдиних методол. засад і навіть орфогр. принципів (можна провести певні аналогії між цим етапом і 1917 - 33). З одного боку, безпосередньо продовжується лексикогр. практика попередніх років, у руслі якої перевидано кілька термінол. словників кін. 50-х - поч. 60-х pp. і видано кілька нових без належної ревізії лекс. норм укр. мови минулих років. З другого боку, наявна тенденція до повернення традицій укр. словникарства кін. 19 - 1-ї третини 20 ст. (з униканням іншомов. слів, посиленою увагою до нар. лексики, "куванням" слів) та правопису 1928. Найбільшого сусп. резонансу в цьому плані набув "Російсько-український медичний словник" О. Мусія, С. Нечаєва, О. Соколюка, С. Гаврилюка (1991, з кількома перевиданнями), де з кількох пропонованих укр. відповідників на ост. місці подається той, що вважався досі найприйнятнішим або й єдиним (рос. акушер - укр. пологознавець, бабич, акушер; рос. амбулаторний - укр. рухомий, приходячий, легкий, амбуляторний, амбулаторний). Між цими крайніми позиціями існують різноманітні проміжні, що об'єднуються, проте, прагненням (у кожному окр. випадку по-своєму реалізовуваним) до очищення укр. мови від невластивих їй елементів і відновлення її питомих рис. Лекс.-нормат. і правописні розходження посилюються також у зв'язку з перевиданням словників 1920-х pp. ("Практичний російсько-українських словник" О. Ізюмова, два перевидання словника "Фразеологія ділової мови" В. Підмогильного і Є. Плужника, "Правописний словник" Г. Голоскевича) та виданням словників авторів з укр. діаспори ("Практичний словник синонімів української мови" та "Російсько-український словник складної лексики" С. Караванського, США). У кількісному плані переважають перекладні загальномовні та термінологічні словники. Це, зокрема: акад. "Російсько-український словник наукової термінології" в 3 томах ("Суспільні науки", 1994; "Біологія, хімія, медицина", 1996; "Математика. Фізика. Техніка. Науки про Землю та Космос", 1998) та термінол. і галузеві словники окр. авторів; "Англо-український словник" М. Балли (т. 1 - 2, 1996, бл. 120 000 слів). За ними - орфогр. словники: "Орфографічний словник української мови" С. Головащука, М. Пещак, В. Русанівського, О. Тараненка (1994, бл. 120 000 слів; ств. на основі 4-го вид. "Українського правопису") та ін.; словники нар. мови: "Словник говірок Нижньої Наддніпрянщини" В. Чабаненка (т. 1 - 4, 1992); "Словник стійких народних порівнянь" О. Юрченка і А. Івченка. 1993 вийшов "Фразеологічний словник української мови" в 2 томах (2-е вид. - 1999). У 1996 - 97 з'явилися три різні перевидання "Словаря української мови" за ред. Б. Грінченка. Розпочалося видання "Словника української мови XVI - першої половини XVII ст." [опубл. в. 1 - 6 по літеру Г, 1994 - 99], що укладається в Ін-ті українознавства НАН України у Львові. Вийшов "Словник синонімів української мови" (т. 1 - 2, 1999 - 2000).

Лексикогр. робота проводилася з 20-х pp. також за межами УРСР та України в цілому. Це переважно: а) перекладні загальномовні словники: "Мадярсько-руський словарь" (Ужгород, 1928), "Українсько-польський і польсько-український словник" Є. Грицака і К. Кисілевського (Львів, 1931), "Українсько-німецький словник" З. Кузелі і Я. Рудницького (Лейпциг, 1943), "Українсько-англійський словник" К. Андрусишина і Я. Кретта (Саскатун, Канада, 1955, останнє вид. 1990, бл. 95 000 слів); "Українсько-польський словник" за ред. С. Грабця і П. Зволінського (Варшава, 1957, 30 000 слів), "Словацько-український словник" П. Бунганича (Братислава, 1985), "Українсько-чеський словник" А. Куримського, Р. Шишкової, Н. Савицького у 2 томах (Прага, т. 1, 1994, т. 2, 1996, бл. 75 000 слів) та ін.; б) термінол. словники: "Медичний латинсько-український словник" М. Галина (Прага, 1926); "Ботанічний латинсько-український словник" Ст. Маковецького (Краків, 1936); "Німецько-український технічний словник" І. Жуковського, З. Кузелі (1943); "Вибірковий англійсько-український словник з природознавства, техніки і сучасного побуту" А. Вовка (Нью-Йорк, ч. 1 - 2, 1982) та ін.; в) нормативні словники: правописні словники К. Кисілевського (1934), О. Панейка (1941) та ін.; "Правописний словник" Г. Голоскевича (перевидання, Нью-Йорк, 1952, 1962); "Український стилістичний словник" І. Огієнка (Львів, 1924; це рекомендації щодо літ. слововживання з орієнтацією на мову "Великої" України); "Словник місцевих слів, у літературній мові не вживаних" І. Огієнка (1934); г) істор. та етимол. словники: "Етимологічний словник української мови" Я. Рудницького (Вінніпег, т. 1 - 2, 1962 - 82); "Етимологічно-семантичний словник української мови" І. Огієнка (Вінніпег, т. 1 - 4, 1979 - 95); Г) інші типи словників: В. Ніньовський. "Український зворотний словник" (Едмонтон - Мюнхен, 1969); А. Орел. "Словник чужомовних слів" (т. 1 - 3, Нью-Йорк, 1963 - 66). Історію та питання теорії укр. Л. досліджували Б. Грінченко, П. Горецький, І. Кириченко, А. Москаленко, В. Ільїн, В. Ващенко, С. Левченко, Т. Зайцева, Л. Паламарчук, В. Німчук, С. Головащук, М. Пилинський, Б. Галас, О. Горбач, Я. Рудницький та ін. Вагомий внесок у створення словників укр. мови зробили І. Франко, Б. Грінченко, А. Кримський, М. Рильський. Осн. лексикогр. робота в Україні була зосереджена з 20-х pp. в ІУНМ, потім в ІМ, а з 1991 - в ІУМ. У 1951 - 63 в ІМ виходило спец. лексикогр. видання - "Лексикографічний бюлетень". Див. також Словник, Діалектний словник, Етимологічний словник, Зворотний словник, Іншомовних слів словник, Історичний словник, Мови письменника словник, Орфографічний словник, Орфоепічний словник, Перекладний словник, Синонімів словник, Термінологічний словник, Тлумачний словник, Фразеологічний словник, Частотний словник та ін.

Літ.: Гринченко Б. Предисловие. В кн.: Грінченко Б. Словарь укр. мови, т. 1. К., 1907; Червінська Л. Ф., Дикий А. Т. Покажчик з укр. мови. X., 1929 - 30; Дослідження з мовознавства в Укр. РСР за сорок років. К., 1957; Касарес X. Введение в совр. лексикографию. М., 1958; Москаленко А. А. Нарис історії укр. лексикографії. К.., 1961; Problems in lexicography. Bloomington, 1962; Горецький П. Й. Історія укр. лексикографії. К., 1963; Пилинський М. М. Укр. рукописні словникові матеріали в бібліотеках і архівах Ленінграда. ЛБ, 1963, в. 9; Словари, изданные в СССР (библиогр. указатель): 1918 - 1962. М., 1966; Мовознавство на Україні за п'ятдесят років. К., 1967; Dubois J., Dubois С. Introduction a la lexicographic. Paris, 1971; Zgusta L. Manual of lexicography. Prague, 1971; Щерба Л. В. Опыт общей теории лексикографии. В кн.: Щерба Л. В. Языковая система и речевая деятельность. Ленинград, 1974; Паламарчук Л. С. Укр. рад. лексикографія. К., 1978; Новое в зарубеж. лингвистике, в. 14. Проблемы и методы лексикографии. М., 1983; Worterbucher. Dictionaries. Dictionnaires: Ein internationales Handbuch zur Lexikographie, Bd. 1 - 2. Berlin - N.-Y., 1989 - 90; Галас Б. К. Ф. С. Шимкевич як лексикограф і укр. словникарство (кін. XVIII - поч. XX ст.). Ужгород, 1995; Тараненко О. О. Новий словник укр. мови: Концепція і принципи укладання словника. К. - Кам'янець-Подільський, 1996.
О. О. Тараненко.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лексикографія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
мовознавство

# data[].attributes.attachment_link.title
Лексикографія. Українська мова. Енциклопедія.

# data[].attributes.attachment_link.description
ЛЕКСИКОГРАФІЯ (грец. λεξικογραφία, від λεξικόν - словник і γράφω - пишу), словникарство - розділ мовознавства, пов'язаний зі створенням словників та опрацюванням їх теоретичних засад. Відповідно до цього виділяють практичну і теоретичну лексикографію. Тісно пов'язана з лексикологією. Л. виникла з практичних потреб пояснення незрозумілих слів, яке початково здійснювалося у вигляді глос (див.

# data[].attributes.headline
Поняття лексикографії

# data[].attributes.subject
Поняття лексикографії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Поняття лексикографії

Лексикографія (від гр. lexikos "словниковий" або lexicon "словниковий запас igrapho "пишу") - розділ мовознавства, який займається теорією і практикою укладання словників.

Це наука, яка має практичне застосування. Словники необхідні для вивчення рідної та іноземної мов, для піднесення культури усної та писемної мови і загалом інтелекту людини. Культурний рівень нації та рівень розвитку мови часто оцінюють за кількістю виданих словників.

Лексикографія тісно пов'язана з лексикологією. Укладання словників вимагає великих теоретичних знань і доброго чуття мови, тобто розуміння відтінків значення слова, особливостей його вживання, сполучуваності з іншими словами тощо.

Розрізняють теоретичну і практичну лексикографію.

Теоретична лексикографія опрацьовує загальну теорію словників: розробляє принципи відбору лексики, розташування слів і словникових статей, структуру словникової статті (граматичний і фонетичний коментар до слова, виділення і класифікація значень, типи словникових визначень, система ремарок, типи ілюстрацій, подача фразеологізмів, співвідношення лінгвістичної і нелінгвістичної, тобто енциклопедичної, країнознавчої інформації).

Практична лексикографія забезпечує навчання мови - як рідної, так і іноземної, описує й нормалізує рідну мову, дає матеріал для наукового вивчення лексики.

Для сучасної лексикографії характерні: розуміння лексики як системи; діалектичний погляд на значення (його змінність, відсутність чітких меж між значеннями полісемантичного слова тощо); визнання тісного зв'язку лексики з граматикою. Опрацьовуються різні типи словників залежно від того, кому вони адресовані. Є словники академічні, в яких інформація про слово найповніша, і навчальні, які мають на меті навчити людину, що вивчає мову, правильно використовувати слово. Є також словники для широкого використання і словники-довідники, адресовані представникам певної професії.

Типи словників

Усі словники поділяють на енциклопедичні й лінгвістичні.

Енциклопедичні словники описують світ, пояснюють явища, поняття, дають бібліографічні довідки про знаменитих (інколи й одіозних) людей, відомості про країни й міста, про видатні події тощо. Відомими є "Українська радянська енциклопедія" в 17 томах (К., 1960-1966; друге видання в 12 томах вийшло в 1977-1985), "Енциклопедія українознавства" за ред. В. Кубійовича, що вийшла в 1949 р. за кордоном і зараз перевидається у Львові і Києві (т. 1-7, Львів, 1993-1998; т. 1-4, Київ, 1994-1996), "Большая советская энциклопедия" в 50 томах (M., 1950- 1958; останнє третє видання в 30 томах вийшло в 1969- 1978), "Энциклопедический словарь" у 86 томах Ф. Брокгауза й І. Єфрона (С.-Петербург, 1890-1907), "Encyclopaedia Britannica" (Британська енциклопедія) в 30 томах (п'ятнадцяте видання вийшло в 1974-1986) та ін.

До енциклопедичних належать і галузеві термінологічні словники. Так, останнім часом в Україні з'явилася значна кількість таких словників, як, наприклад, "Словник термінів ринкової економіки" за редакцією В.І. Науменка (К., 1996), "Короткий словник філософських термінів" за редакцією В.М. Козакова (К., 1996), "Словник-довідник з екології" Є.М. Кондратюка і ГЛ. Хархоти (К., 1987), "Словник медичних термінів" В.Й. Кресюка та ін. (Одеса, 1994), "Соціологія: Короткий енциклопедичний словник" за редакцією В.І. Воловича (К., 1998) та багато інших.

Філологи повинні бути обізнані зі словниками лінгвістичних термінів, серед яких слід назвати "Словник лінгвістичних термінів" Є.В. Кротевича і Н.С. Родзевич (К., 1957), "Словник лінгвістичних термінів" Д.І. Ганичаі І.С Олійника (К., 1985), "Словарь лингвистических терминов" О.С. Ахманової (M., 1966), "Словарь лингвистических терминов" Ж. Марузо (М., 1960; переклад із французької мови), "Словарь американской лингвистической терминологии" Е. Хемпа (російський переклад, М., 1964), "Лингвистический словарь Пражской школы" И. Вахка (російський переклад, М., 1964), "Slownik terminologii jezyko-znawczej" 3. Голомба, А. Гайнца і К. Полянського (Варшава, 1968). "Kleines Worterbuch sprachwissenschaftlicher Termini" (Лейпциг, 1975) і надзвичайно цінні за багатством інформації "Українська мова. Енциклопедія." (К., 2000; друге видання - 2004), "Лингвистический энциклопедический словарь" за редакцією В.М. Ярцевої (М., 1990).

Лінгвістичні словники - це словники слів. Вони дають інформацію не про речі, явища, поняття, а про слова. Якщо енциклопедичні словники подають лише назви предметів та явищ, які в мові представлені іменниками та іменними словосполученнями, то лінгвістичні словники пояснюють усі типи слів, їх граматичні та стилістичні ознаки, особливості їх функціонування.

Лінгвістичні словники поділяють на одномовні й багатомовні.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лексикографія

# data[].attributes.attachment_link.description
Лексикографія (від гр. lexikos "словниковий" або lexicon "словниковий запас igrapho "пишу") - розділ мовознавства, який займається теорією і практикою укладання словників. Це наука, яка має практичне застосування. Словники необхідні для вивчення рідної та іноземної мов, для піднесення культури усної та писемної мови і загалом інтелекту людини.

# data[].attributes.headline
Загальні відомості про Лексикографію

# data[].attributes.subject
Загальні відомості про Лексикографію

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Лексикографія (від грец. λεξικογραφία та грец. λεξικόν - словник і грец. γράφω - пишу), словникарство - розділ мовознавства, пов'язаний зі створенням словників та опрацюванням їх теоретичних задач. Відповідно до цього виділяють практичну й теоретичну лексикографію. Тісно пов'язана з лексикологією. Лексикографія виникла з практичних потреб пояснення незрозумілих слів, яке початково здійснювалося у вигляді глос (див. Глосографія), тобто тлумачення написів на берегах і в тексті рукописів книг.

Лексикографія займається словникарським кодифікуванням лексики якоїсь мови в цілому, зокрема її літературного різновиду (також лексики окремих авторів, див. словник мови письменника), чи в частинах близько ( діалектні словники), чи ділянкових ( термінологічні словники), в діахронному перекрої ( історичні словники з простеженням розвитку форм і значень включених слів), з розглядом походження слів ( етимологічні словники з розкриттям найдавнішої форми й значення та спорідненості з їх лексемами в інших мовах), з поданням сучасної правописно-наголосової норми слів ( правописні й орфоепічні словники), їх уживання у стійких словосполученнях і фразеологізмах ( фразеологічні словники) і стилістичного цінування ( стилістичні словники); значення слів можуть подаватися тією самою мовою ( тлумачні й енциклопедичні словники) або якимись іншими мовами (перекладні, дво- й кількамовні з поданням еквівалентів з інших мов).

Енциклопедичні словники фіксують і пояснюють не слова, а пов'язані з тими чи іншими словами (як назвами відповідних явищ) відомості з різноманітних ділянок знання, мистецтв, виробництв, політичного життя тощо. Тому в енциклопедичних словниках зовсім не мають місця слова таких граматичних категорій, як займенники, вигуки, сполучники, частки; прислівники, дієслова та прикметники подаються у цих словниках лише тоді, коли вони термінологізувались, тобто вживаються для точного вираження спеціальних понять і означення спеціальних предметів.

Є енциклопедичні словники загальні, або універсальні (тритомний "Український радянський енциклопедичний словник", 1986-1987 рр.) і галузеві, або спеціальні ( "Українська літературна енциклопедія", Т.1, 1988 р.).

Філологічні словники мають кілька основних типів і багато різновидів, але об'єктом описування в них завжди є саме слово. Залежно від типу й характеру філологічного словника, конкретне слово в ньому може розглядатися в одному чи в кількох аспектах, скажімо, з погляду походження чи функціонування протягом певного історичного періоду, правописання, вимови і т. д.

Філологічні словники можуть бути одномовні, двомовні і багатомовні.

Серед одномовних словників найважливішим типом є словник тлумачний. В ньому засобами рідної мови розкривається (витлумачується) значення слова, характеризуються його граматичні й стилістичні властивості, подаються типові словосполучення (речення) і фразеологічні звороти, де вживається слово у відповідному значенні ( "Словник української мови", Т 1-11, 1970-1980); Словник української мови в 20 томах).

Словник етимологічний - лексикографічна праця, в якій з'ясовується походження слова: розкривається первісне значення, реконструюється найдавніша форма слова, вказується, чи слово запозичене, чи власне українське ("Етимологічний словник української мови" у 7 томах).

Словник асоціативний - словник, у якому представлені результати асоціативного експерименту. Статті в А. С. розташовують за алфавітом. Назвою статті в асоціативних словниках служать слова-стимули, після яких наводять викликані ними реакції в алфавітному порядку; реакції з однаковою частотністю упорядковують за алфавітом у межах відповідної групи (Бутенко Н. П. Словник асоціативних норм української мови. - Львів, 1979; Бутенко Н. П. Словник асоціативних означень іменників в українській мові. - Львів, 1989; Мартінек С. В. Український асоціативний словник: У 2 т. - Львів, 2007).

Словник іншомовних слів - словник, у якому розкривається значення іншомовних слів, що ввійшли до лексичного складу рідної мови, і вказується, з якої мови вони засвоєні ("Словник іншомовних слів", Довіра, 2000).

Словник історичний - один з різновидів тлумачного словника, в якому подаються слова певної історичної епохи за даними писемних пам'яток, з'ясовується їх значення, наводяться ілюстрації ( "Словник староукраїнської мови XIV-XV ст.", Т 1-2, 1977-1978).

Словник орфографічний - словник, який подає перелік слів у їх нормативному написанні.

Словник орфоепічний - служить довідником правильної нормативної вимови і нормативного наголосу.

Словник перекладний - словник, у якому реєстрове слово в різних його значеннях перекладається відповідниками іншої мови.

Словник синонімів - у ньому подані ряди синонімів, що групуються навколо стрижневих слів, розташованих в алфавітному порядку.

Словник термінологічний - словник, у якому подана система термінів певної галузі науки, виробництва, мистецтва.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лексикографія

# data[].attributes.attachment_link.description
Лексикографія (від грец. λεξικογραφία та грец. λεξικόν - словник і грец. γράφω - пишу), словникарство - розділ мовознавства, пов'язаний зі створенням словників та опрацюванням їх теоретичних задач. Відповідно до цього виділяють практичну й теоретичну лексикографію. Тісно пов'язана з лексикологією. Лексикографія виникла з практичних потреб пояснення незрозумілих слів, яке початково здійснювалося у вигляді глос (див.