# data[].attributes.location_name
Карфаген, Туніс

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У 814 році до н. е. колоністами з фінікійського міста Тір (нині - Сур, Ливан) на північному узбережжі Африки засновано місто Карфаген, яке згодом стало столицею однойменної держави.

Згідно з легендою, на чолі перших колоністів була цариця Елісса, яка залишила батьківщину після того, як її брат, цар Тіра Пігмаліон, вбив її чоловіка, щоб заволодіти його багатствами. Завдяки вигідному географічному положенню місто розвивало торгівлю і підтримувало зв'язки не лише з сусідніми фінікійськими колоніями, але й з Кіпром і Єгиптом. Особливий інтенсивно Карфаген став розвиватись у VIII ст. до н. е., коли Фінікія була завойована Ассірією і багаточисельні колонії отримали незалежність та поповнились втікачами з давніх фінікійських міст Східного Середземномор'я.

Починаючи із VII ст. до н. е. Карфаген став засновувати власні колонії, які з'явились на Балеарських островах та в Північній Африці. Для протидії грецькій колонізації, яка почалась в кінці VII ст. до н. е., фінікійські колонії почали утворювати військові союзи, і в VI ст. до н. е. Карфаген об'єднав навколо себе фінікійські колонії не лише Африки, але й сучасної Іспанії, Сицилії, а саме місто, з чисельністю населення до 700 тисяч чоловік, стало другим у світі (після Александрії).

У III ст. до н. е. між Карфагеном і Римською республікою почались війни за контроль над Сицилією та Іспанією. Навіть програвши дві війни, Карфаген зумів зберегти свої могутність і для повного його знищення в 149 році до н. е. Рим розпочав Третю Пунічну війну, під час якої місто Карфаген був повністю зруйноване, з півмільйонного населення 50 тисяч попало в рабство, а його володіння перетворені у римську провінцію Африка.

З часом місто було відбудоване і стало головним містом римських володінь в Африці. Але із занепадом Римської імперії, у 439 році Карфаген був захопленний вандалами і майже на сто років став столицею Королівства вандалів та аланів. Після його завоювання в 534 році візантійським імператором Юстиніаном I Карфаген став центром екзархату Візантійської імперії. Востаннє Карфаген був завойований під час арабської експансії VII століття - мусульмани захопили його в 698 році, а каміння зруйнованого Карфагену було стало основою для будівництва міста Туніс, передмістям якого і є сьогодні.

Дивіться також

* Заснування Афін, 1556 до н. е.
* Фінікійська писемність, 1200 до н. е.
* Місто-держава Спарта, 1000 до н. е.
* Заснування Риму, 753 до н. е.
* Пердікка - перший правитель Македонії, 726 до н. е.
* Закінчення Першої Пунічної війни, 241 до н. е.
* Друга Пунічна війна, 219 до н. е.
* Падіння Карфагена, 146 до н. е.
* Заснування Константинополя, 330
* Королівство вандалів і аланів, 439

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
північна африка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
заснування карфагену

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
архітектура і будівництво

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
античні часи

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 814 до н.е. : Заснування Карфагену

# data[].attributes.attachment_link.description
У 814 році до н. е. колоністами з фінікійського міста Тір (нині - Сур, Ливан) на північному узбережжі Африки засновано місто Карфаген, яке згодом стало столицею однойменної держави. Згідно з легендою, на чолі перших колоністів була цариця Елісса, яка залишила батьківщину після того, як її брат, цар Тіра Пігмаліон, вбив її чоловіка, щоб заволодіти його багатствами.

# data[].attributes.location_name
Джебейль, Ліван

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На північ від Бейрута, столиці Лівану, розташоване старовинне місто Бібл (Byblos), яке було відоме ще древнім грекам. Щоправда, від стародавнього міста не залишилось майже нічого - не зважаючи на те, що жителі Біблу ніколи не покидали його.

via skvadim

# data[].attributes.attachment_link.title
Бібл - стародавнє місто в Лівані

# data[].attributes.attachment_link.description
На північ від Бейрута, столиці Лівану, розташоване старовинне місто Бібл (Byblos), яке було відоме ще древнім грекам. Щоправда, від стародавнього міста не залишилось майже нічого - не зважаючи на те, що жителі Біблу ніколи не покидали його. via skvadim

# data[].attributes.location_name
Персеполіс, Іран

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Па́рса (також Персепо́ль, Персепо́ліс, староперс.: Pārsa, перс. تخت جمشید/پارسه‎ - Takht-e Jamshid або ж Chehel Minar, дав.-гр. Περσέπολης) - місто і церемоніальна столиця Персії за часів Ахеменідів. Засноване Дарієм I Великим близько 518 до н. е..

Царський двір мешкав у Парсі лише навесні (під час і після святкування Наврузу) і восени. Літо перські монархи проводили зазвичай в Екбатані, зиму - в Сузах).

У 330 до н. е. Парса захоплена та спалена Александром Великим - нібито на знак помсти за спалення Афін у 480 до н. е.. Місто продовжувало існувати ще кілька десятиріч, але швидко занепало і знелюдніло.

Руїни Парси розташовані в остані Фарс на південному заході Ірану за 70 км на північний схід від сучасного Шираза, поблизу злиття річок Пульвар (Сіванд) і Кор.

Основні будови розташовувалися на великій прямокутній платформі, яка була споруджена Дарієм Великим між 520 і 515 до н.е. Будівлі, руїни яких збереглися до наших днів, збудовані Дарієм і його наступниками: Ксерксом (правив у 486-465 до н.е.) і Артаксерксом I (правив у 465-424 до н.е.).

З північного краю західного боку платформи знаходилися парадні сходи. Над сходами височіли Ворота Ксеркса, які охороняли гігантські бики з каменю - деталь, характерна для більшості палаців Ассирії. Напис на воротах говорить: "Так сказав Ксеркс цар: Милістю Агурамазди я побудував ці ворота, названі Всесвітніми".

З правого боку від палацу збереглися руїни величезного парадного залу, ападани, будівництво якого було розпочато Дарієм I, а закінчено Ксерксом. Сама будівля розташовувалося на піднятій платформі, до якої з північного боку та зі східного боку вели сходи. Сходи були прикрашені майстерними рельєфними зображеннями, особливо добре збереженими на східній сходах. На останній зображена та ж сама процесія, що і на північній сходах, але з протилежного боку. Основні фігури представляють посланців 23 завойованих народів, які несуть царю підношення на честь Нового Року.

Сама ападана являла собою великий зал, оточений вестибюлями. Дах споруди, ймовірно, був дерев'яним і підтримувався 72 кам'яними колонами, 13 з яких збереглися. Залу ймовірно використовували для царських прийомів.

Праворуч від ападани знаходився палац Дарія I, відомий як Тахара. Палац був прикрашений рельєфними зображеннями. У палаці є напис його творця: "Я, Дарій, великий цар, цар царів, цар країн, син Гістаспа, Ахеменід, побудував цей палац".

Далі розташовувався Стоколонний зал, розпочатий Ксерксом і завершений Артаксерксом I. Дах залу спиралася на 100 колон. З боків північного портика стояли великі кам'яні бики, вісім кам'яних воріт були прикрашені сценами з царського життя і битв царя з демонами.

Обидва парадних приміщення - Ападана і Зал ста колон - майже квадратної форми; до будівель, де вони розташовані, ззаду примикали лабіринти скарбниць, комор і житлових приміщень, від яких збереглися практично тільки одні фундаменти.

Приблизно в центрі тераси знаходився Тріпілон, ймовірно, головний парадний зал в Персеполі. Його сходи прикрашені рельєфними зображеннями сановників, на його східних воротах був ще один рельєф, що зображає Дарія I на троні і його спадкоємця Ксеркса.

Серед будівель, побудованих в південній частині платформи, були палац Ксеркса, його гарем і царська скарбниця, також прикрашена рельєфними зображеннями Дарія та Ксеркса, такими ж, як і на Тріпілоні.

На місці розкопок знайдено велику кількість клинописних написів і табличок, що є безцінними історичними свідченнями про період царювання Ксеркса. У двох з них сказано: "Так сказав Ксеркс цар: Моїм батьком є ​​Дарій, батьком Дарія була людина на ім'я Віштаспа (Гістасп), батьком Віштаспи була людина на ім'я Ршама (Арсам). Обидва, Виштаспа і Ршама, були живі, коли з волі Агурамазди Дарій, мій батько, став царем всієї Землі"; "Так сказав Ксеркс цар: З волі Агурамазди, я став царем країн за межами Парси; я наказував ними; вони платили мені данину; вони виконували те, що було наказано їм мною; мій закон поширювався на них: Мідію, Елам, Арахосію, Вірменію, Дрангіану, Парфію, Аріану, Бактрію, Согдіану, Хорасмію, Вавилонію, Ассирію, Сатагідію, Єгипет, іонійців, що живуть на морі і живуть за морем, жителів Маки, Аравії, Гандхари, земель по річці Інд, Каппадокію, дахів, саків-амюргіїв, саків з гострими шапками, карійців, кушан".

На схилах гори, за Персеполем, були знайдені висічені в скелі гробниці Ахашвероша II і Артаксеркса III, а також недобудована гробниця Дарія III. У декількох кілометрах на північ, на іншому березі річки Пулвара, на стрімкій кручі знаходяться гробниці Дарія I, Ксеркса, Ахашвероша I і Дарія II. Це місце називається нині Накш-і-Рустам.

(рос.)"Персеполь" // Словарь географических названий зарубежных стран / отв. ред. А. М. Комков. - 3-е изд., перераб. и доп. - М.: Недра, 1986. - С. 279.

# data[].attributes.attachment_link.title
Парса - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Па́рса (також Персепо́ль, Персепо́ліс, староперс.: Pārsa, перс. تخت جمشید/پارسه‎ - Takht-e Jamshid або ж Chehel Minar, дав.-гр. Περσέπολης) - місто і церемоніальна столиця Персії за часів Ахеменідів. Засноване Дарієм I Великим близько 518 до н. е.. Царський двір мешкав у Парсі лише навесні (під час і після святкування Наврузу) і восени.

# data[].attributes.location_name
Вавилоны дүүжин цэцэрлэг, سنجار، Ірак

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У стародавні часи Вавилон відігравав важливу роль на політичній арені. Це місто вважався першим мегаполісом. У різні епохи він переходив від одних завойовників до інших - то перебуваючи в занепаді, то знову відроджуючись. Проте, Вавилон залишився в історії як напівлегендарне місце.

Вавилон - перший мегаполіс стародавнього світу

Вавилон називають найпершим "мегаполісом" Стародавнього світу. Вдале розташування біля річки Євфрат і сприятливий клімат зробили місто столицею Вавилонії. За часів найбільшого розквіту його населення досягало 200 000 чоловік.

Зиккурат - храм в центрі Вавилона

У центрі Вавилона розташовувався зиккурат. Це культова багатоступенева споруда спочатку виконувала функції храму, а потім стала адміністративним центром. Висота його досягала 90 метрів. Під час перебування в Вавилоні в XVI столітті європейські мандрівники помилково вважали масштабні руїни зиккурата за легендарну Вавилонську вежу.

Цар Хаммурапі - автор першого зводу законів

У роки правління царя Хаммурапі (1793-1950 рр. До н. Е.) Територія Вавилонії зросла в кілька разів. За 43 роки при владі правитель виявив себе як майстерний полководець і політик. До нашого часу дійшов Кодекс Хаммурапі, який є найдавнішим відомим зведенням законів. У 282 положеннях конкретно обумовлювалися зобов'язання щодо заробітної плати, шлюбу, продажу рабів, орендних ставок, крадіжки і т.д.

Правління Навуходоносора II - пік розквіту Вавилона

Найуспішнішим правителем Вавилона називають Навуходоносора II. Після кількох сотень років занепаду, під час перебування цього царя при владі, країна стала розвиватися у всіх напрямках. Епоху правління Навуходоносора також називають "вавилонським Ренесансом". Цар вів численні війни, завойовуючи нові території, розвивав культуру, економіку країни. При його правлінні були споруджені знамениті висячі сади, що стали одним з семи чудес світу.

Висячі сади Семіраміди

Навуходоносор створив висячий парк для своєї дружини Амітіс. Жінка, яка виросла в Мідії (місцевості з пишною рослинністю), страждала в шумному Вавилоні. Рукотворний парк нагадував їй про батьківщину. Однак в історії залишилась помилкова назва парку - "Висячі сади Семіраміди", хоча ця правителька царювала на 200 років раніше.

Олександр Македонський проголосив Вавилон столицею своєї азіатської держави

Коли в 331 році до н.е. Олександр Македонський підійшов зі своїм військом до Вавилону, місто здалося без бою, а полководець був оголошений царем Вавилона. Він зробив місто столицею всіх завойованих територій азіатського походу. Олександр Македонський не став руйнувати поліс, а, навпаки, велів відновити язичницькі храми. Прославлений полководець помер у Вавилоні під час бенкету. Після його смерті місто зайняли парфяни. Вони заснували свої столиці: Селевкию і Ксетіфон, а Вавилон поступово прийшов в занепад і перетворився в покинуте місце.

До кінця XIX століття Вавилон вважався міфом, поки в 1899 році німецький археолог Роберт Кольдевей не виявив його. Розкопки тривали кілька десятків років. На сьогоднішній день Вавилон входить в список найбільш відвідуваних древніх міст.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вавилон - перлина стародавнього світу: цікаві факти про напівлегендарне місце - ВСВІТІ

# data[].attributes.attachment_link.description
У стародавні часи Вавилон відігравав важливу роль на політичній арені. Це місто вважався першим мегаполісом. У різні епохи він переходив від одних завойовників до інших - то перебуваючи в занепаді, то знову відроджуючись. Проте, Вавилон залишився в історії як напівлегендарне місце. Вавилон - перший мегаполіс стародавнього світу Вавилон називають найпершим "мегаполісом" Стародавнього світу.

# data[].attributes.location_name
Мохенджо-Даро, Mohenjo-daro, Пакистан

# data[].attributes.headline
Мохенджо-Даро

# data[].attributes.subject
Мохенджо-Даро

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Серед експонатів одного з музеїв міста Делі є невелика статуетка з темного металу. Тільки що закінчивши танець, застигла, гордо взявшись у боки, нагая дівчина. Упевнена в успіху, вона немов чекає захоплених оплесків від глядачів. Лівою рукою, від зап'ястя до плеча унизаними браслетами, танцівниця сперлася на коліно, не без кокетства показуючи, що вона трохи втомилася - чи то від танцю, чи то від тяжкості браслетів.

Ця статуетка була знайдена при розкопках Мохенджо-Даро - одного з найдавніших міст світу. У 1856 році на території нинішнього Пакистану, у невеликого селища Хараппа, археолог Олександр Каннігем знайшов камінь кольору слонової кістки, на якому були висічені горбатий бик і невідомі знаки, почасти нагадували ієрогліфи.

Холм, де виявили цю знахідку, був буквально "складний" з червоного обпаленої цегли, яким багато років користувалися будівельники залізниці та селяни навколишніх сіл. Так поступово зникав з лиця землі один з унікальних міст старовини - Хараппа.

І лише на початку 1920-х років, після відкриття міста Мохенджо-Даро, світ дізнався про існування в долині Інду найдавнішої цивілізації. Мохенджо-Даро віддалений від Хараппи на відстань майже 3000 кілометрів, але обидва міста мають між собою багато спільного. Різниця полягала лише в тому, що Мохенджо-Даро зберігся краще.

Індійські вчені Р. Сахни і Р. Банерджі відкопували вулиці міст-близнюків і знаходили в них однакові прямокутні квартали з чіткою плануванням, забудовані однаковими цегляними будинками. На величезній площі майже в 260 гектарів розмістилися цілі квартали і окремі споруди Мохенджо-Даро - "Холма мертвих" (так перекладається ця назва). Холм був увінчаний буддійської молитовної ступою, побудованої в часи існування Кушанського царства - через 15 століть після загибелі великого міста.
Деякі вчені та археологи, що кинулися сюди з багатьох країн світу, довго заперечували самостійність індійської цивілізації в цьому районі, вважаючи її східним варіантом шумерської культури. Інші дослідники, навпаки, вважали, що Хараппа і Мохенджо-Даро не були схожі на своїх ровесників з Еламу, Шумера і раннединастического Єгипту. У міст Дворіччя була інша планування, а будівельним матеріалом служив цегла-сирець. Тільки з поступовим звільненням з-під землі нових кварталів і будов світу явилася цивілізація, яку тепер називають протоіндійской.

Письмові джерела шумерів малюють інший спосіб життя міст Дворіччя і інший світогляд їх жителів. І тоді вчені стали шукати згадки про знову відкритих містах в "Рігведі" - найдавнішому літературному пам'ятнику Індії. Але й там вони виявили лише туманні згадки про "пура", населеному "хитрими купцями". Однак легенди і перекази про багатий і прекрасному місті в долині Інду існували з незапам'ятних часів. Але вільні і красиві люди, що населяли це місто, прогнівили богів, і ті обрушили місто у прірву. Як би підтверджуючи ці легенди, музеї в результаті археологічних розкопок поповнювалися все новими і новими експонатами. Ось висічена з каменю голова жерця, жіночі прикраси, дошки із зображеннями жертовних тварин і, нарешті, ієрогліфи, що не розшифровані до цих пір.

До середини 1960-х років учені вважали, що Мохенджо-Даро не мав укріплень, хоча за 15 років до цього англійський археолог М. Уїлер розчистив споруди, які можна було б прийняти за оборонні. Цитадель, що розташовувалася в центрі Мохенджо-Даро, колись була обнесена потужними кріпосними стінами товщиною 9 метрів. Але повної впевненості в тому, що це оборонні укріплення, у археологів не було. Подальші розкопки показали, що в південній частині міста теж була масивна стіна, складена з цегли-сирцю і облицьована обпаленим цеглою. Але не було встановлено, для чого вона призначалася: для захисту від ворогів або ж для охорони міста від повеней.

Від цитаделі широка пряма вулиця вела до будівлі, яке вчені назвали "Залом засідань". Поруч з ним розміщувалося містке зерносховище, а неподалік, на масивному цегляному фундаменті з вентиляційними прорізами, колись височіло двоповерхова будова з гімалайського кедра.
Мохенджо-Даро був прекрасно розпланованим містом: всі його вулиці проходили строго з півночі на південь і зі сходу на захід, і таким чином вони були добре захищені від вітрів. За будівельним статутом жоден будинок не повинен був виступати за загальну лінію. Головні вулиці перетиналися провулками під прямим кутом, і тому в місті не було закутків і глухих кутів. Довжина головної вулиці в Мохенджо-Даро становила 80 метрів, ширина - 10 метрів, по ній одночасно могли проїхати кілька волових возів.
За стінами цитаделі розміщувався нижнє місто, що складався з цегляних будинків з плоскими дахами, які одночасно служили і балконами. Будівлі зводилися з цегли, який обпалювали у відкритих ящиках, як і досі це роблять індійські селяни. Будинки в Мохенджо-Даро досягали висоти 7,5 метра, замість вікон в них робилися вентиляційні отвори з решітками з глини і алебастру. Щоб у будинок не потрапляв пил з головних вулиць, вхід до нього робився в провулку. Стіни і підлога обшивалися циновками, в будинках були зроблені з цегли ванни, а брудну воду зливали в глиняні посудини з маленькими отворами для просочування: ці судини ставилися на землю.

У кожному кварталі були громадські колодязі, чудова для того часу система каналізації та водопровід, по якому подавалася на другі поверхи будівель нагріта сонцем вода. У Мохенджо-Даро була і велика громадська лазня з кабінами та дитячим відділенням. З лазні вода витікала по стічній трубі в головний критий канал, який проходив по кожній вулиці: всі канали вливалися у велику яму, що знаходилася за містом.

Більшу частину домашнього начиння жителі Мохенджо-Даро робили з міді або бронзи; для сільськогосподарських робіт виготовляли лемеші серпи, для ремісників - сокири, пилки, лопати, для воїнів - мечі, піки, списи і кинджали...

З одягу жінки міста носили тільки короткі спідниці з приколеної до них брошкою, перловим поясом або стрічкою і віялоподібний головний убір, в прохолодну погоду накидали на плечі накидку. Чоловіки були ще скромніші в одязі, задовольняючись лише пов'язкою на стегнах. Ніхто не носив взуття, зате зачісці приділялася величезна увага, причому великими Щиголь були чоловіки. Якщо жінки найчастіше тільки заплітали косу, то чоловіки робили прямий проділ і пов'язували волосся стрічкою, іноді збирали їх вузлом.

Наскільки жінки були невибагливі в одязі, настільки вимогливі вони були до прикрас. Всі носили срібні прикраси і налобні пов'язки, пояси з позолоченої бронзи, шпильки для волосся з фігурними головками і гребені зі слонової кістки.

Незважаючи на численні дослідження, учених дотепер продовжують хвилювати істотні для історії цієї цивілізації питання. Хто звів ці міста, що процвітали 40 століть тому? До якої раси ставилися жили тут люди і якою мовою вони висловлювалися? Яка у них була форма правління?
Ознаки занепаду культури Мохенджо-Даро стали помічатися близько 1500 року до нашої ери. Будинки будувалися небрежнее, і вже не було в місті тієї суворої лінії вулиць. Про причини загибелі Мохенджо-Даро у вченому світі висувалося багато різних версій. Одні дослідники вважали, що всьому виною різка зміна русла Інду, викликане сильним тектонічним зрушенням. Дослідження геологів показують, що землетруси не раз порушували нормальне життя в Мохенджо-Даро і зрештою привели до виникнення гігантського озера. Вода часто затопляла місто, тому для захисту від повеней і була зведена укріплена стіна. Однак ці припущення ще вимагають доказів. Інші вчені вважали, що місто і його населення загинули від навали арійців, які перебили всіх жителів Мохенджо-Даро і зруйнували їхні будинки. Виявлені скелети людей, що жили в місті в останні роки його існування, версію про нашестя чужоземних племен не підтверджують. Так що остаточної відповіді про причини загибелі Мохенджо-Даро наука ще не дала.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мохенджо-Даро

# data[].attributes.attachment_link.description
Серед експонатів одного з музеїв міста Делі є невелика статуетка з темного металу. Тільки що закінчивши танець, застигла, гордо взявшись у боки, нагая дівчина. Упевнена в успіху, вона немов чекає захоплених оплесків від глядачів.