# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Богдан Хмельницький

Exercitus Zaporovieñ. Præfectus, Belli Servilis Auctor Rebelliumq. Cosaccorum et Plebis Ukrayneñ Dux

Гетьман України

Правління

1648- 1657

Обрання

30 січня 1648

Біографічні дані

Імена

Зиновій

Народження

1595
Суботів, нині Чигиринський район, Черкаська область, Україна

Смерть

6 серпня 1657
Чигирин, нині Черкаська область, Україна інсульт

Поховання

Іллінська церква (Суботів)

Діти

Тиміш, Юрій, Григорій, Остап, Катерина, Степанида, Олена, Марія

Династія

Хмельницькі

Мати

Агафія

Медіафайли у Вікісховищі

Перемога у Батозькій битві 1-2 червня (22-23 травня) 1652 року дала можливість вибороти Українській державі фактичну незалежність. Гетьманство Богдана Хмельницького зумовило перелом у суспільно-політичному житті Європи, на терені якої з'явилась, хоч і ненадовго, суверенна Україна з усіма атрибутами політичної та економічної влади. Були визначені кордони Української держави у межах давніх українських земель.

Враховуючи вразливість геополітичного становища Української держави, намагався зіграти на суперечностях між Річчю Посполитою, Московією і Османською імперією (обіцяючи прийняти протекцію відповідно царя і султана). Представник роду Хмельницьких.

Походження і освіта

Про життя Богдана Хмельницького до 1647 року відомо дуже мало. Як зазначав Михайло Грушевський:

"Особиста біографія Хмельницького настільки ж убога на реалії і безсумнівні факти, наскільки багата на легенди"

Місцем народження вважається Суботів (нині Черкаська область, Україна, тоді Київське воєводство, Річ Посполита), як рік народження вказують або 1595 або 1596 рік. При хрещенні отримав імена Богдан-Зиновій; другим ім'ям ніколи не користувався.

Батько - чигиринський підстароста Михайло Хмельницький - перебував на службі у коронного гетьмана Станіслава Жолкевського, потім у його зятя Івана Даниловича. Історики мають надзвичайно мало відомостей про Михайла Хмельницького. Досі невідомо, з якого поселення - Хмільника, Хмелева, Хмеліва, Хмельного чи Хмелівки - походив рід Хмельницьких. Іван Крип'якевич припускав, що він - вихідець із с. Хмельника, розташованого у Перемиській землі. Є версія про польське ( мазовецьке) походження Михайла, яку не підтримують українські історики. Роберт Маґочі у своїй історії України пише про білоруське походження Михайла Хмельницького.

Мати походила з козацького роду.

На портреті того часу, внизу, розміщений герб Сирокомля Богдана Хмельницького. Факт шляхетства Хмельницького не доведений. За найпопулярнішою версією, його батько - шляхтич, внаслідок баніції був позбавлений статусу.

Згодом шляхетство отримав син гетьмана: за гербівниками о. Каспера Несецького ТІ (1715-1724, Львів) та Яна Непомуцена Бобровича (1835) - з 1659 року Хмельницькі користувалися гербом Масальських ( пол. herb Masalski), саме ним король Ян II Казимир офіційно нагородив Юрія Хмельницького під час нобілітації. Звідси ще одна поширена версія, за якою Хмельницькі походили з руського шляхетського роду Масальських - нащадків чернігівських князів.

На королівській службі

Вступивши до реєстрового козацтва, Хмельницький під час одного з боїв під Москвою врятував королевича Владислава, і потім той завжди прихильно до нього ставився. Повернувшись на батьківщину, брав участь у польсько-османській війні 1620-1621 років, під час якої в битві під Цецорою батько й син Хмельницькі потрапили в османський полон. Іншої думки - старший Хмельницький загинув в цій битві - дотримувався, зокрема, Мирон Кордуба. Ще за одною версією, батько загинув в османському полоні, в який потрапив і Богдан. Два роки важкого рабства (за однією версією - на османській галері, за іншою - в адмірала) для Хмельницького не пройшли даремно: вивчивши досконало османську і татарську мови, він зважується на втечу (за іншими даними, був викуплений родичами). Перебуваючи у Стамбулі, Богдан фактично виконував обов'язки перекладача при одному з командувачів османського флоту, удосконаливши своє знання османської мови.

У 1622 р. Хмельницький утік з полону (версії про викуп, матір'ю чи знайомими, вважаються малоймовірними в останніх біографіях Богдана Хмельницького). Інформація про прийняття ним ісламу - легенда. Батько залишився в Османській імперії, незабаром помер. Повернувшись до Суботова, Богдан був зарахований у реєстрове козацтво.

Пророчі слова Хмельницького "Все створене людськими руками ними ж може бути знищено" були промовлені у відповідь на запитання Станіслава Конєцпольського щодо оцінки могутності новозбудованого Бродівського замку. Згодом Веспасіян Коховський у своїй хроніці "Історія Польщі від смерті Владислава IV" зважив за доцільне епізод з маловідомою фортецею у Бродах віднести як слова щодо потужної Кодацької фортеці, яка дійсно впала в 1648 р. під час штурму під проводом Хмельницького.

З кінця 1620-х років почав активно брати участь у морських походах запорожців на османські міста (кульмінацією цього періоду став 1629 рік, коли козакам вдалося захопити передмістя Константинополя).

Після довгого перебування на Запоріжжі Хмельницький повернувся до Чигирина, одружився з Ганною Сомко (Сомківною) та отримав уряд сотника чигиринського. В історії наступних повстань козаків проти Речі Посполитої між 1630 і 1638 роками ім'я Хмельницького не зустрічається. Єдина його згадка у зв'язку з повстанням 1638 року - договір про капітуляцію повсталих був писаний його рукою (він був генеральним писарем у повсталих козаків) і підписаний ним та козацькою старшиною. Після поразки знову зведений у ранг сотника.

Від 1622 по 1637 рік немає певних відомостей про життя і діяльність Хмельницького. Всі пізніші оповіді про його великі подвиги у війнах з татарами, османами, Москвою (під час Смоленської війни 1632- 1634 років) не мають документального підтвердження. Безперечне лише те, що в 1620-х роках Хмельницький зв'язався з Козаччиною, де він служив, мабуть, у Чигиринському полку, брав участь у військових походах козаків проти татар і коронного війська.

Близько 1625- 1627 років Хмельницький одружився з Ганною Сомківною (козачкою з Переяслава) й заклав свою родину. Тоді ж він оселився на успадкованому від батька хуторі Суботові, біля Чигирина. Від 1633 р. на службі у великого коронного гетьмана Станіслава Конєцпольського, отримав квартиру в Бродах. Під час оглядин новозбудованого Бродівського замку в 1633, на які запросили місцеву шляхту, Хмельницький необачно висловився

...все створене людськими руками, ними ж може знищитися[18]

щодо фортеці, розгнівивши цим коронного гетьмана. За даними Івана Крип'якевича, фразу: "Збудоване руками можна руками зруйнувати" було сказано під час огляду Кодацької фортеці 1639 року. Від гніву С. Конєцпольського мусив шукати схованки на Запоріжжі, лише через деякий час повернувшись до Суботова.

Від 1637 року Хмельницький - серед вищої козацької старшини. Брав участь у повстанні проти Речі Посполитої і як військовий писар підписав капітуляцію під Боровицею 24 грудня 1637 року. Дмитро Вирський припускав, що в 1638 році брав участь у боях на стороні коронного війська. Восени 1638 року Хмельницький був членом козацького посольства до короля Владислава IV Вази. Є підстави вважати, що він належав тоді до тієї старшини, яка вважала за можливе порозуміння Війська Запорозького з Республікою Обох Націй. Однак подальший хід подій довів йому повну неможливість згоди. Польська ординація 1638 року скасувала автономію Війська Запорозького й поставила Козаччину в безпосередню залежність від військової влади Речі Посполитої в Україні. Хмельницький утратив військове писарство (цей уряд скасували) і став одним з сотників Чигиринського полку. Наступні роки Хмельницький присвятив головно своєму господарству на Чигиринщині (Суботів, слобода Новоселище й суміжні землі).

Веспасіян Коховський стверджував, що Б. Хмельницький допомагав Тарасові Трясилу, "...ішов слідами бунтівників Якова Острянина та Дмитра Гуні, був учасником жахливого діла, яке самі призвідці спокутували смертю, а він уникнув заслуженої кари".

Під час конфлікту з чигиринським підстаростою - Даніелем Чаплинським, який виконував "замовлення" дідича - Александра Конєцпольського, привілей щодо права власності на Суботів підступом був відібраний у Хмельницького, про що він сам пише у своїх листах до великого коронного гетьмана Миколая Потоцького "Ведмежої лапи", до короля Яна II Казимира в 1648. Юристи пояснили, що через відсутність документів виграти справу неможливо. Малоймовірно, Б. Хмельницький подав скаргу до сейму, який відмовив - необхідним було підтвердження А. Конєцпольського. Тоді Б. Хмельницький звернувся до короля Владислава IV, який привілеєм від 22 липня 1646 затвердив Суботів за ним. А. Конєцпольський на це не зважив. Проти Хмельницького виступав також багатий чигиринський орендар Захарій Сабиленко.

Були намагання ворогів знищити його фізично: зокрема, в 1647 році на Б. Хмельницького під час татарського нападу на Чигирин один польський жовнір вдарив його шаблею по шиї; врятувала залізна сітка, прикріплена до шолому. Жовнір виправдовувався: "Я думав, що це татарин".

Не змігши нічого довести (королі Сигізмунд III, Владислав IV на той час не жили), отримавши тільки 150 злотих відшкодування, Богдан Хмельницький подався до низового козацтва.

У 1646- 1647 роках король приймав в умовах великої секретності делегації козаків, до яких входили Іван Барабаш (як старший) і троє його супутників, серед яких був Б. Хмельницький, щодо участі козаків у планованій війні проти османів. На одній з цих таємних аудієнцій Івана Барабаша призначили наказним гетьманом козаків-реєстровців у майбутній війні з османами, він отримав від короля 2 важливі привілеї, за одним з яких дозволялось озброєння козаків, за іншим дозволялося збільшення компуту реєстровців з 6 до 12-ти тисяч, дозвіл робити набіги на османське узбережжя Чорного моря. Викрадені Б. Хмельницьким у грудні 1647 року, за версією польських дослідників, привілеї мали послужити для підбурювання козаків, приготування повстання в 1648 році.

Хмельниччина

По смерті польського короля Сигізмунда III Вази (квітень 1632) козацька старшина вислала на конвокаційний сейм своїх представників із вимогою дозволити брати участь у виборах нового короля й послабити національно-релігійні утиски. На провінційних сеймиках в Україні обговорювалося питання про необхідність повернення православним вірянам їхніх прав, яких їх позбавлено після укладення Берестейської унії 1596. Так, на сеймику в Прилуках запорозькі козаки склали для своїх делегатів інструкцію, в якій вимагали позитивного вирішення на сеймі питання про відновлення прав православної церкви. Подібні вимоги висували й братства, зокрема, Львівське та Віленське. Останнє навіть виготовило спеціальну брошуру для конвокаційного сейму під назвою "Синопсис" - "Короткий опис прав, свобод і вольностей...". Вимоги українського населення підтримала й православна духовна ієрархія на чолі з архімандритом Києво-Печерської лаври П.Могилою. Оскільки повернення відібраних у них прав вимагали й протестанти, П.Могила знайшов підтримку в литовського гетьмана князя Христофора Радзивілла. На конвокаційному сеймі 22.6.1632 у Варшаві православні та протестанти спільно подали свої вимоги, сформульовані в 14 пунктах. Під час роботи комісії (входили від православних - Петро Могила, від уніатів - В. Рутський), яку очолював королевич Владислав укладено проєкт угоди між представниками православного і католицького духовенства (містив 9 пунктів). У вересні 1632 на елекційному сеймі під тиском православних делегатів (серед них і А.Кисіль), що вимагали негайно визнати свободу віровизнання і права православної церкви, створено нову комісію і підготовлено "Статті". Згідно з цим документом православна церква в Україні офіційно діставала право мати свою ієрархію на чолі з митрополитом і 4 єпископами (львівським, луцьким, перемиським, мстиславським), вільно відправляти службу, мати церкви, монастирі, друкарні, школи, братства. Православній церкві поверталися церкви й монастирі в Києві (крім Видубицького монастиря). Київським православним митрополитом обрано П.Могилу. "Статті" мали компромісний характер і не могли остаточно врегулювати релігійне питання в Україні. Крім того, після обрання королем, Владислав IV під тиском шляхти Речі Посполитої анулював деякі пункти цього акту.

Вже віддавна можновладці Речі Посполитої в Україні, політичні противники короля Владислава IV, дивилися на українську шляхту скоса ("кривим оком"). Зняти напругу в суспільстві на законодавчому рівні вже в котре пробував посол (депутат) Сейму (парламенту) Речі Посполитої - боярин Адам Кисіль. Русин за походженням, стурбований нерівністю у державі, він у парламенті домагався прийняття написаного ним трактату "Про рівність прав і спільне життя Сарматів польських і Сарматів руських (українських)". Під тиском козацьких повстань, Сейм приймає його, але польська шляхта Поділля не погодилася його виконувати і повстала проти короля Владислава IV, під тиском якого прийнятий цей закон. Польська шляхта особливо вороже ставилася до Богдана Хмельницького, прихильника Владислава IV і одного з носіїв автономістських поглядів. Власники (з 1633) Чигиринщини - Конєцпольські: коронний гетьман Станіслав і його син, коронний хорунжий Олександр за допомогою свого чигиринського підстарости Д. Чаплінського, який мав особисті рахунки з Б. Хмельницьким, вирішили позбавити його маєтку в Суботові, що в ті часи було звичною справою. Чаплинський вчинив ґвалтовний "заїзд" на Суботів (хоч Хмельницький мав на нього королівський привілей з 1646 року), зруйнував економію й пограбував майно Хмельницького, а слуги Чаплинського одночасно на Чигиринському ринку важко побили малого сина Хмельницького. Серед цих турбот і тривог 1647 року померла дружина Хмельницького, а в кінці того ж року А. Конєцпольський наказав ув'язнити й стратити Б. Хмельницького, якого врятувала лише допомога й порука його друзів, серед чигиринської старшини, зокрема полковника С. М. Кричевського - кума й однодумця Хмельницького. Б. Хмельницький повідомив Королю Владиславу IV про завдані кривди, у відповіді король закликав Б. Хмельницького допомогти йому у боротьбі проти Подільської шляхти, тому в кінці грудня 1647 Б. Хмельницький та його старший син Тиміш з невеличким (300 чи 500) загоном козаків подався на Запорожжя. 20 січня 1648 р. Хмельницький підійшов під Січ; 24 січня захопив усі човни і провіант; 25 січня заволодів фортецею, при цьому значна частина реєстровців перейшла на бік повстанців. Невдовзі його було обрано за гетьмана. На думку польського історика Януша Качмарчика, Богдан Хмельницький - перший з козацьких ватажків, якому офіційно надали титул гетьмана З підготовки до збройного виступу Хмельницький ужив заходів:

- розіслав універсали до українського народу із закликами вступити до лав козацького війська;

- налагодив виробництво пороху, організував закупівлю зброї та боєприпасів;

- заручившись підтримкою Османської імперії, у лютому-березні 1648 р. у Бахчисараї українські посли уклали угоду з кримським ханом Іслам-Гіреєм ІІІ про військову допомогу у війні проти Речі Посполитої.

Це був початок нової хвилі збройної боротьби за рівність прав українців у Речі Посполитій, яка після смерті Владислава IV 20 травня 1648, переросла у Національно-визвольну війну українського народу, очолену Б. Хмельницьким.

Перемоги 1648 року у битві під Жовтими Водами, Корсунем і Пилявцями запалили всенародне повстання українського народу проти адміністрації й шляхти Речі Посполитої та її агентури в Україні. Саме тоді було здійснено облогу Львова й Замостя, визволено з-під влади Речі Посполитої велику територію України. Учасник подій - Самовидець (Р. Ракушка) так описує цю хвилю революції, яка почалася в 1648 році й дійшла до свого вершка наступного року:

"Так усе, що живо, поднялося в козацтво, аж заледво знайшол в яком селі такого человіка, жеби не міг албо сам, албо син до войска йти; а єжели сам нездужал, то слугу паробка посилал, а иніе килко их было, всі йшли з двора, тилко одного зоставали, же трудно было о наймыта ..., навет где в городах были й права майдебурскіе - и присягліе бурмистрове й райцы свої уряды покидали, и бороди голили, до того войска ишли".

Тріумфальний в'їзд Хмельницького в Київ у неділю 27 грудня після вечірні і зустріч його на Різдво 1648 року як "пресвітлого володаря й князя Руси" із вищим православним духовенством, київською інтелігенцією та єрусалимським патріархом Паїсієм свідчили, що початок нової козацько-гетьманської держави, власне держави Хмельницького був зроблений.

Рішення Б. Хмельницького воювати проти гнобителів освятив Патріарх Константинопольський (Йоанникій II або Парфеній II) у 1651 році, надіслав корінфського митрополита з мечем, освяченим на гробі Господнім, який підперезав ним гетьмана.

У своїй боротьбі проти Речі Посполитої Хмельницький створив, одну за однією, три коаліції.

Першою була українсько-кримсько-османська коаліція, утворена в 1647-1648 pp. Вона паралізувала небезпеку з боку коронно-московського союзу А. Киселя 1647 року й допомогла Україні здобути великі мілітарні успіхи, завершені Зборівською угодою 1649 року. Але, внаслідок дворазової зради кримського хана (Берестечко - 1651, Жванець - 1653), й пасивності Османської імперії, Б. Хмельницькому не вдалося повністю використати успіхи й здобути остаточну перемогу над Короною[джерело? ]. Хоча візир Кримського ханства Сефер Гази вважав, що зрадив Хмельницький, а не кримський хан. Так, після взяття Високого Замку Хмельницький відправив своїх послів до Московії.

Текст угоди так і не вдалося знайти, а представники Московії спираються лише на чернетки.

Ця угода не принесла Україні всіх тих воєнних і політичних успіхів, задля яких її було створено. Козацька старшина, духівництво та київський митрополит не підтримали угоди й відмовилися присягати цареві. 1656 року московський цар зрадив переяславські домовленості і без участі українських представників, підписав у Вільно договір між Московією та Річчю Посполитою.

Перші дві коаліції мали на меті завдати Речі Посполитій військово-політичної поразки й забезпечити та гарантувати цілісність і незалежність козацької держави, третя антипольська коаліція (1656-1657) - союз між Україною, Швецією, Семигородом та іншими державами ( Бранденбург, Молдавія, Валахія), - за планом Хмельницького, була направлена на цілковиту ліквідацію держави Речі Посполитої ("снести б Коруна вся, будто Коруна Польская и не бывала"), та створити незалежну Руську державу (Велике князівство Руське) в межах цілої етнографічної території України та Білорусі під владою гетьмана й Війська Запорізького. Це дуже збентежило московський уряд, який доклав усіх зусиль, щоб перешкодити успіхові цієї коаліції. Московія, після підписання миру з Річчю Посполитою, розпочала війну зі Швецією. Одночасно на теренах Речі Посполитої вирувала війна, що увійшла в історію під назвою "Потоп". Військові невдачі та нереалізація дипломатичних планів Б. Хмельницького прискорила його смерть.

Відновлення церков

За його сприяння 1655 року було покрито міддю та позолочено верх церкви Архистратига Михаїла Золотоверхого монастиря у Києві. 25 травня 1654 р. з Чигирина Богдан Хмельницький надсилає листа до московського патріарха Никона з проханням звернутися до царя для підтвердження привілеїв Київської митрополії.

Богдан Хмельницький в останні роки свого життя часто хворів. Прагнув спадкової передачі влади (гетьманства) своєму синові Юрію. За даними Мирона Кордуби, звістка про бунт відділу козаків, висланого для рятунку Ракоці від нападу татар, призвела до апоплексії у вже хворого гетьмана, через що він утратив дар мови. Упокоївся вранці 27 липня ( 6 серпня за новим стилем) 1657 в Чигирині і 25 серпня був похований у Суботові, в [джерело? ], яку сам збудував. [джерело? ].

Після смерті забальзамоване і поховане тіло гетьмана зникло. Де саме воно перебуває нині - невідомо. Власне, існує дві версії цієї події, так звана польська й українська. За польською версією, руський воєвода Стефан Чарнецький 1664 року напав на Суботів, викопав домовину з тілом гетьмана, спалив, а попіл вистрілив з гармати. Український варіант це припущення повністю відкидає, мовляв, тіло Богдана було перепоховано його старим другом Лавріном Капустою. Щоб не допустити нової наруги над його тілом, нове місце поховання знало дуже обмежене коло осіб, які в ході війн загинули. Вчені припускають, що ймовірним місцем перепоховання праху Хмельницького може бути "Семидубова гора" в с. Івківці, що неподалік Суботова. Можливо, також, що Гетьман похований в Іллінській церкві, у склепі, який виявили у 2019 р. Доказів підтвердження обох версій поки що немає.

Хмельницький та іслам

У хроніці "Таріх-і Іслам Герай хан" (1651 р.) придворного кримського літописця Мехмеда Сенаї вперше повідомлялося про намір Хмельницького прийняти іслам.

Османський літописець XVII ст. Мустафа Наїма в літописі під назвою "Справи північні" повідомляє, що, прибувши до ханського палацу, Хмельницький приватно повідомив Ісляму Ґіраєві, що вони з ханом - єдиновірці:

"Потому ханові про свої справи звістивши, зустрівся з ним; коли ж хан не повірив, звершив із ним вечірній намаз - відтак голосом співочим високошанований Коран прочитав; отоді хан довірився"

В книзі "Collectanea z dziejopisów tureckich" ("Збірка турецьких літописів"), що вийшла друком у Варшаві 1824 року, польський історик Осип Сенковський навів гравюру, на якій зображений спільний намаз Хмельницького та хана Ісляма Ґерая III.

Богдан Хмельницький був одружений тричі:

перша дружина його Ганна Сомківна - дочка багатого переяславського купця, мати всіх його дітей. З нею Богдан взяв шлюб близько 1625-1627 років. Померла передчасно;

другий шлюб на початку 1649 року зв'язав його з колишньою жінкою його ворога Чаплинського - Мотроною, найбільшим коханням гетьмана, яка була страчена його сином Тимошем у травні 1651 року за підозрою у зраді;

влітку 1651 року Богдан Хмельницький одружився втретє з Ганною Золотаренківною, міщанкою з Корсуня, вдовою полковника Мартина Пилипенка. Радниця Хмельницького і розпорядник сімейного скарбу, вона надовго пережила його, і в 1671 році стала черницею з ім'ям Анастасія Києво-Печерського жіночого монастиря.

Хмельницький мав двох синів і чотирьох дочок (за деякими даними семеро дітей):

дочка Хмельницького - Катерина (Олена) була одружена з Данилом Виговським, і після його смерті в московському полоні стала другою дружиною гетьмана Павла Тетері. Померла у 1668 році;

друга дочка - Степанида (Степанія) була дружиною Івана Нечая. Їхнє весілля відбулося у середині 1650 року. 4 грудня 1659 року під час облоги Бихова Степаниду разом з чоловіком взято у полон. Припускають, що її заслано в Сибір;

імена двох інших дочок гетьмана - одна з них була за корсунським сотником Глизьком (Улезком), який загинув у війні з Річчю Посполитою в 1655 році, друга вийшла за новгород-сіверського козака Л. Мовчана (1654), - лишилися невідомими.

Гетьманський рід Хмельницького згас у кінці XVII століття. Пізніші Хмельницькі, яких чимало було на Лівобережній Україні і в Російській імперії у XVIII-XIX століттях, були іншого походження.

Українська держава Богдана Хмельницького викликала захоплення численних сучасників - дипломатів, мандрівників, літописців. Італієць Альберто Віміна, який особисто бачив гетьмана 1656 року й неодноразово розмовляв з ним, у своїх спогадах пише про український народ у період його найвищого злету в часи Хмельниччини. Особливо його вразила демократична форма правління козаків - скликання Ради для обговорення важливих державних питань, коли козаки у присутності гетьмана спільно їх вирішують. Подорожні нотатки сирійського архідиякона Павла Алеппського, який описав подорож антіохійського патріарха Макарія Україною у 1654 і 1656 роках, зафіксували для нас подробиці побуту і звичаїв українців, які здивували його тим, що скрізь зустрічали хлібом-сіллю як символом добробуту. Описуючи своє враження від гетьмана Хмельницького, Павло Алеппський підкреслює: "Так ось він, Хмель, якого слава й ім'я рознеслися по всьому світу". Багато і захоплено пише мандрівник про освіту в державі Хмельницького: "Всі вони, за винятком небагатьох, навіть більшість дружин і дочок, уміють читати і знають порядок церковних служб... Число письменних особливо збільшилося з часу появи Хмеля". Алеппського вразила велика друкарня у Києво-Печерській лаврі, де "виходять усі їхні церковні книги дивного друку, різного кольору і вигляду, а також малюнки на великих аркушах, визначні місця країн, ікони святих, вчені дослідження тощо".

Польський історик Людвік Кубаля, котрий присвятив багато років дослідженню життя й діяльності Богдана Хмельницького, порівнював українського гетьмана з його сучасником - вождем Англійської революції середини XVII століття Олівером Кромвелем, відзначаючи при цьому, що завдання у Богдана Хмельницького виявилося набагато складнішим, оскільки "він не мав у своєму розпорядженні вишколеної інтелігенції й засобів старої, сильної держави. Військо, фінанси, державне господарство, адміністрація, відносини з сусідніми державами - все це треба було створити... Він мусив добирати і вчити людей. Була то людина з кожного погляду надзвичайних вимірів, він переростав талановитих людей настільки, що переступав межі збагненного".

У літопису "Історія хана Іслама Гірая III" кримсько-татарського автора Гаджі Мехмеда Сенаї Киримли відчувається вельми позитивний пієтет літописця щодо Богдана Хмельницького, якого він називає хоробрим, безстрашним богатирем і лідером "Дніпровського козацтва", а також "від природи толерантного до ісламської релігії та як особу, що заслуговувала на пошану з боку релігії ісламу". В османських рукописних джерелах фігурують такі величальні слова на адресу гетьмана, як "гордість всіх правителів від християнської релігії, правитель вільної та свобідної нації". Цей факт є свідченням не лише дипломатичного визнання гетьмана Богдана Хмельницького, а й поваги з боку уряду Османської імперії й до українського козацтва.

Великий український поет неодноразово звертався до образу Б.Хмельницького як у поетичній, так і у художній творчості. Вперше - у 1837 році, в офорті "Смерть Богдана Хмельницького". Свої враження про події минулого Шевченко передав також у роботах "Дари в Чигрині 1649 року", "Богданові руїни в Суботові", "Богданова церква в Суботові", в останніх - переважає елегічний настрій.

У поетичній творчості образ Хмельницького проходить у багатьох творах, зокрема у віршах ("Розрита могила", "Великий льох", "Стоїть в селі Суботові", "За байраком байрак", "Осії. Глава XIV", "Якби-то ти, Богдане п'яний..." та ін.), драмах ( "Назар Стодоля", "Никита Гайдай"), російськомовній прозі ("Близнецы", "Прогулка с удовольствием и не без морали"). Оцінка Хмельницького виглядає доволі неоднозначною. У ряді творів поет називає Хмельницького "славним", "благородним", "праведним гетьманом", "козацьким розумним батьком". В той же час Шевченко негативно оцінює наслідки єднання з Московією:

Найвідвертішого осуду Хмельницький отримує у вірші "Якби-то ти, Богдане п'яний", що був тривалий час забороненим до друку:

Великий рух народній, піднятий Хмельницьким, дав новий лад усій східній Україні - Гетьманщині.

Михайло Грушевський, 1913;
Втім визнаючи за гетьманом талан до військового керівництва Грушевський значно критично оцінював його як політика.

Хмельницький став керівником Визвольної війни завдяки тому, що здобув довір'я мас. Він ріс і жив серед козацтва, розумів його прагнення й інтереси. Народні маси зустріли Хмельницького з цілковитим довір'ям, розуміючи, що він є справжнім захисником їх інтересів.
;

Він поводився так, неначе був монархом суверенної держави, й розвинув широку дипломатичну акцію на міжнародному полі для зміцнення свого становища.

Вшанування пам'яті

У 1943 році місто Переяслав перейменували на Переяслав-Хмельницький, а в 1954 місто Проскурів - на Хмельницький. У 2019 році Переяславу повернули початкову назву.

У Києві існує пам'ятник Богданові Хмельницькому, якого зображено верхи на коні. Також пам'ятники встановлені в містах Чигирині на Богдановій горі, Чернігові, Хмельницькому, Черкасах, Нікополі, Скалаті та в селі Суботові.

У Запоріжжі пам'ятник встановлено на вул. Б.Хмельницького , а також пам'ятний знак Б. Хмельницькому на острові Хортиця. Напис на камені: "У січні 1648 р. біля о. Хортиця запорізькі козаки на чолі з Б. Хмельницьким вперше розгромили загін польських гнобителів".

Іменем Богдана Хмельницького названі вулиці і площі в багатьох містах і селах України, воно присвоєне академії Державної прикордонної служби України в місті Хмельницькому та Національному університету в Черкасах. Також у Чигирині діє музей Богдана Хмельницького.

Портрет Богдана Хмельницького зображено на банкноті номіналом 5 гривень. Також Національний банк України випускав в обіг пам'ятні монети номіналом 200000 карбованців (мельхіор) з 19 липня 1995 року, номіналом 1000000 карбованців (срібло) з 21 червня 1996 року та номіналом 10 гривень (срібло) з 24 грудня 2015 року.

За часів СРСР існував Орден Богдана Хмельницького, призначений для нагородження як офіцерського, так і солдатсько-сержантського складу. Також Орден Богдана Хмельницького встановлений у сучасній Україні для нагородження громадян України за особливі заслуги у захисті державного суверенітету, територіальної цілісності, у зміцненні обороноздатності та безпеки України.

На його честь також названо 69-й курінь УПЮ імені Богдана Хмельницького.

На його честь також названо Окремий президентський полк імені гетьмана Богдана Хмельницького.

У літературі

Серед українських композиторів спеціальну увагу образу Хмельницького приділив Костянтин Данькевич. Він є автором симфонічної поеми "Богдан Хмельницький" (1940), опери "Богдан Хмельницький" (1951, лібрето О. Корнійчука). Музика багато в чому наслідує традицію "Івана Сусаніна" Глінки, заключний хор "Пришел желанный, счастливый день" побудований на інтонаціях російської народної пісні "Слава". Ця опера швидко потрапила в репертуари радянських оперних театрів, а композиторові принесла Шевченківську премією.

Образ Хмельницького знайшов втілення в українській музиці і через творчість Т. Шевченка. В українській рок-музиці знайшли своє прочитання вірші " Стоїть в селі Суботові..." у пісні " Суботів" та "Розрита могила" в однойменній пісні гурту "Кому Вниз" (1990).

Йому присвячено однойменний марш записаний Людомиром Петкевичем.

У кінематографі

1. ↑ Степанков В. С. Хмельницький Богдан // Енциклопедія історії України: у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К.: Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 389-390. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

2. Капелюшний В. П. Гетьман // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001-2020. - ISBN 944-02-3354-X.

3. Вирахувано за відомостями венеціанського посла Ніколо Саґредо, який у 1649 році писав у своєму рапорті до венеціанської сеньйорії, що Хмельницькому 54 роки. Janusz Kaczmarczyk. Bohdan Chmielnicki. - Wrocław - Warszawa - Kraków : Wydawnictwo "Zakład Narodowy imienia Ossolińskich", 2007. ISBN 978-83-04-04921-5 str. 12

4. Robert Magocsi, A History of Ukraine, University of Toronto Press, 1996 (ISBN 0-8020-7820-6, 9780802078209) Архівовано 12 August 2011 у Wayback Machine., с. 196

5. На думку І. Верби, її ім'я було Агафія. До такої думки дійшов І. Верба на основі аналізу "Помяника" Михайлівського Золотоверхого монастиря від 1667 р. про рід Б. Хмельницького, складеного особою, добре обізнаною з життям його сім'ї.
Смолій В. А., Степанков В. С.Богдан Хмельницький. - Альтернативи, 2003. - С. 55. - (ISBN 966-7217-76-0). Згодом після смерті чоловіка вона одружилася зі шляхтичем і "королівським жовніром" Василем Шишкою-Ставецьким (чи Ставицьким; див.: Володимир Замлинський. Богдан Хмельницький // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. - К. : Варта, 1994. - С. 168. - ISBN 5-203-01639-9; цей шлюб матері Богдана зі шляхтичем свідчить на користь її власного шляхетського походження), який пережив її під час Хмельниччини, служив у війську Речі Посполитої в Білорусі. Його син Григорій, брат Богдана по матері, переселився до Білгорода у 1649 р., де одружився з удовою-українкою, яка мала четверо дітей; див.: Смолій В. А., Степанков В. С. Богдан Хмельницький... С. 59. В історичних дослідженнях попередніх років та документах інформація про неї відсутня, вірогідність цього твердження є сумнівна.

6. У 1648 році його ймовірний вчитель - ксьондз Анджей Мокрський ТІ - входив до делегації львівських міщан до Хмельницького, що облягав Львів із своїм військом і татарами. Гетьман упізнав Мокрського, залишившись один на один, упав у ноги своєму вчителеві та дякував за навчання - A.S. Radzwill. том III, s. 271-272

7. Korduba M. Chmielnicki Bohdan Zenobi (ur. ok. 1595†1657)... - S. 329.

8. Korduba M. Chmielnicki Michał (†1620) // Polski Słownik Biograficzny. - Kraków : PAU, 1937. - T. III/4, zeszyt 14. - S. 337. (пол.)

9. Вирський Д. С. Анонімний "Катафалк рицерський" (1650 р.) про початок козацької революції (кампанія 1648 р.) // Український історичний журнал. - 2012. - № 6 (507, листопад-грудень). - С. 173. - ISSN 0130-5247.

10. Крип'якевич І. П. Богдан Хмельницький (видання друге...) - С. 51.

11. Latacz E. Barabasz Jan, zwany także Barabaszenko (zm. 1648) // Polski Słownik Biograficzny. - Warszawa - Kraków - Łódź - Poznań - Wilno - Zakopane : Nakładem Polskiej Akademji Umiejętności, Skład Główny w Księgarniach Gebethnera i Wolffa, 1935. - Т. 1, zeszyt 1. - S. 268-269. Reprint. Kraków: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1989. - S. 268. - ISBN 8304034840. (пол.)

12. В. Замлинський. Богдан Хмельницький // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. - К.: Варта, 1994.- 560 с.- С. 179. ISBN 5-203-01639-9

13. Я. Р. Дашкевич , Л. А. Проценко , 3. С. Хомутецька (1971). Каталог колекції документів Київської археографічної комісії 1369-1899 (укр). Київ: Наукова думка. с. 56, док.155.

14. Або 2 вересня; див.: Korduba M. Chmielnicki Bohdan Zenobi (ur. ok. 1595†1657)... - S. 333.

15. Науковці ймовірно знайшли могилу Богдана Хмельницького.

16. Кульчинський. Українські козаки в османській хроніці "історія наїми".

17. Абдужемилев Р. ОТРАЖЕНИЕ ВОЕННОГО СОЮЗА КРЫМСКОГО ХАНСТВА И ЗАПОРЖСКОЙ СЕЧИ В ХРОНИКЕ М. СЕНАИ.

18. Генеалогічні записки Українського геральдичного товариства. - Біла Церква, 2001. - Вип. II. - 310 с. (ISBN 966-7860-01-9)

19. ТУРАНЛИ, ФЕРХАД. ТЮРКСЬКІ ДЖЕРЕЛА ДО ІСТОРІЇ УКРАЇНИ. Архів оригіналу за 26 вересня 2017.

20. Туранли, Фергад (2016). Історія України в Османо-Турециких писемних джерелах (друга половина XVI-перша чверть XVIII століття. Київ: Видавничий дім "Києво-Могилянська академія". с. 236, 249. ISBN 978-966-518-693-9.

21. Опера "Богдан Хмельницький" на сайті 100 опер Архівовано 21 August 2009 у Wayback Machine.

Джерела та література

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж-Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Гійом Левассер де Боплан.Description des contrées du Royaume de Pologne, contenues depuis les confins de la Moscowie, insques aux limites de la Transilvanie. (аудіокнига) (укр.)

Брехуненко В. Богдан Хмельницький / Віктор Брехуненко. - Київ, 2007. - 72 с.

Б. Хмельницький - славний син і видатний гетьман України / Гайбондюк В. Д. - Рівне, 1995. - 132 с.

Видатні діячі України минулих століть. - К., 2001. - С. 566-567.

Володарі гетьманської булави. - К., 1994.

Гвоздик-Пріцак Л. Економічна і політична візія Богдана Хмельницького та її реалізація в державі Військо Запорозьке. - К. : Обереги, 1999. - 216 с.

Документи Богдана Хмельницького (1648-1657). - К., 1961. - 740 с.

Дитячі роки Богдана описані в книзі для дітей "Катерина Лебедєва про Богдана Хмельницького, Мері Рід, Владислава Городецького, Вірджинію Вулф, Девіда Боуї" / К. Лебедєва. - Київ : Грані-Т, 2008. - 96 c.: іл. - (Життя видатних дітей). - ISBN 978-966-2923-77-3. - ISBN 978-966-465-128-5.

Історичні постаті України / Упоряд. О. В. Болдирєв. - Одеса, 1993.

Богдан Хмельницький // Історія України в особах: IX-XVIII ст. - К. : Видавництво "Україна", 1993. - 396 с.

Качмарчик Я. Гетьман Богдан Хмельницький. - Перемишль-Львів, 1996. - 326 с.

Коваленко С. Україна під булавою Богдана Хмельницького. Енциклопедія у 3-х томах. Т. 1-3. - К. : Видавництво "Стікс", 2007-2009.

Кордуба М. Богдан Хмельницький у Белщині і Холмщині. - Краків, 1941.

Костомаров М. І. Богдан Хмельницький: Історична монографія / М. І. Костомаров. - Дніпропетровськ: Січ, 2004. - 843 с.

Костомаров М. І. Богдан Хмельницький: Історичний нарис / М. І. Костомаров. - К. : Веселка, 1992. - 91 с.

Кривошея В. В. Козацька еліта Гетьманщини. - К. : ІПіЕНД імені І. Ф. Кураса НАН України, 2008. - 452 с. - ISBN 978-966-02485-0.

Крип'якевич І. П. Богдан Хмельницький. - Львів, 1990. - 407 с.

Крип'якевич І. П. Богдан Хмельницький (видання друге, виправлене і доповнене). - Львів : Світ, 1990. - 408 с. - ISBN 5-11-000889-2.

Лавріненко Н. П. Де шукати прах Богдана Хмельницького // День. - 2006. - 27 квітня.

Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. - К. : Либідь, 1997. - 464 с. - ISBN 5-325-00781-5.

Мельник Л. Г. Гетьман Богдан Хмельницький та його державницька діяльність в історіографії (до 400-річчя від дня народження) // Вісник Київського університету імені Тараса Шевченка / Київський університет імені Тараса Шевченка. - Київ, 1997. - С. 3-11. - (Історія; Вип. 36).

Мельник Л. Г. Гетьман Богдан Хмельницький у вітчизняній історіографії: Навч. посібник / Л. Г. Мельник; КУ ім. Т.Шевченка. - К. : РВЦ Київський університет, 1997. - 72 с.

Огієнко І. Богдан Хмельницький / І. Огієнко; Упор. автор передмови і коментарів: М. Тимошик. - К.: Наша культура і наука, 2004. - 448 с. (link 1, link 2)

Сергійчук В. І. Богдан Хмельницький та його старшина. - К., 1996. - 56 с.

Смолій В. А. Богдан Хмельницький: Соціально-політичний портрет / В. А. Смолій, В. С. Степанков. - 2-ге видання, доповнене, перероблене. - К. : Либідь, 1993. - 487 с.

Смолій В. А. Богдан Хмельницький: Хроніка життя та діяльності / В. А. Смолій, В. С. Степанков; АНУ; Інститут історії України. - Київ: Наукова думка, 1994. - 260 с.

Смолій В. А. Богдан Хмельницький / Смолій Валерій, Степанков Валерій. - К. : Альтернативи, 2003. - 400 с. - (Особистість і доба). - ISBN 966-7217-76-0.

Степанков В. С. Аграрна політика Богдана Хмельницького (1648-1657) // Феодалізм на Україні. - К., 1990. - С. 52-65.

Сто найвідоміших українців. - М.; К., 2002. - С. 106-121.

Стороженко І. С. Реформування Запорозької Січі Хмельницьким // Київська старовина. - 1999. - № 2. - С. 10-28.

Стороженко І. С. Богдан Хмельницький і воєнне мистецтво у Визвольній війні українського народу середини XVII ст. - Кн. 1: Воєнні дії 1648-1652 рр. - Дніпропетровськ : Вид-во ДДУ, 1996. - 320 с.

Тис-Крохмалюк Ю. Бої Хмельницького. - Мюнхен, 1954; К., 1994.

Токаржевський-Карашевич І. Хмельниччина з погляду права//Визвольний шлях. - Лондон, 1957, 1958. - Т. ІХ-Х.

Універсали Богдана Хмельницького 1648-1657. - К. : Альтернативи, 1998. - 383 с.

Універсальна енциклопедія "Черкащина". Упорядник Віктор Жадько. - К., 2010. - С. 903.

УСЕ: Універсальний словник-енциклопедія. - К., 1999. - С. 1455.

Федорук Я. О. Зовнішньополітична діяльність Б.Хмельницького і формування його політичної програми (1648 - серпень 1649 рр.). - Львів, 1993. - 68 с.

Харишин М. В. Богдан Хмельницький та Українська православна Церква (1648-1657 рр.) // Український історичний журнал. - 1995. - № 4. - С. 92-100; № 5. - С. 57-66.

Полюхович Д. Загадки гетьманських монет // Збруч. - 2015. - 21.04.

Хмельницький Богдан-Зиновій // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1967. - Т. 8, кн. XVI : Літери Уш - Я. - С. 2008-2009. - 1000 екз.

Хмельницький Богдан (Зіновій) Михайлович // Михайлів Т. В., Михайлів Т. А. Видатні постаті українського державотворення. Довідник. - Xарків : Основа, 2014. - 128 с. - (Б-ка журн. "Історія та правознавство". Вип. 1 (121)). - С. 37.

Богдан Хмельницький // Енциклопедичний словник символів культури України / За заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. - 5-е вид. - Корсунь-Шевченківський : ФОП Гавришенко В. М., 2015. - 912 с. - С. 73-76.

Чухліб Т. Гетьмани і монархи: Українська держава в міжнародних відносинах 1648-1714 рр. - К. - Нью-Йорк, 2003. - 518 с. // НТШ в США; Інститут історії України НАН України, Науково-дослідний інститут козацтва.

Чухліб Т. Секрети українського полівасалітету. Хмельницький - Дорошенко - Мазепа / Тарас Чухліб; НАНУ ; Інститут історії України ; Науково-дослід. інститут козацтва. - К. : Видавничий дім "Києво-Могилянська академія", 2011. - 327 с.

350-річчя Української держави Богдана Хмельницького. Матеріали міжнародної наукової конференції 15-16 грудня 1998 р. - К., 1998. - 212 с.

Kaczmarczyk J. Bohdan Chmielnicki. - Wrocław - Warszawa - Kraków, Zakład Narodowy imieniа Ossolińskich Wydawnictwo, 2007. - ISBN 978-83-04-04921-5.

Korduba M. Chmielnicki Bohdan Zenobi (ur. ok. 1595†1657) // Polski Słownik Biograficzny. - Kraków : Nakładem Polskiej Akademii Umiejętności, 1937. - T. III/1, zeszyt 11. - S. 329-334.

Всемирный биографический знциклопедический словарь. - М., 1998. - С. 824-825.

Грабянка Г. І. Действия презельной и от начала поляков крвавшей небывалой брани Богдана Хмельницкого, Гетмана Запорожского, с поляками... К., 1853. - 374 с.

Документы об Освободительной войне украинского народа 1648-1654 гг. - К., 1965. - 827 с.

Иллюстрированный знциклопедический словарь. - М., 2000. - С. 1328.

Осипов К. Богдан Хмельницкий. - 2-е изд., перераб. - М. : Мол. гвардия, 1948. - 480 с. - (ЖЗЛ).

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Хмельницький - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Богдан Хмельницький Exercitus Zaporovieñ. Præfectus, Belli Servilis Auctor Rebelliumq. Cosaccorum et Plebis Ukrayneñ Dux Гетьман України Правління 1648- 1657 Обрання 30 січня 1648 Біографічні дані Імена Зиновій Народження 1595 Суботів, нині Чигиринський район, Черкаська область, Україна Смерть 6 серпня 1657 Чигирин, нині Черкаська область, Україна інсульт Поховання Іллінська церква (Суботів) Діти Тиміш, Юрій, Григорій, Остап, Катерина, Степанида, Олена, Марія Династія Хмельницькі Мати Агафія Медіафайли у Вікісховищі Перемога у Батозькій битві 1-2 червня (22-23 травня) 1652 року дала можливість вибороти Українській державі фактичну незалежність.

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Дорошенко - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
По смерті Богдана Хмельницького гетьманом, на старшинській раді 1657 року в Корсуні, було проголошено ватажка шляхетсько- олігархічного угруповання Івана Виговського. Петро Дорошенко визнав його владу, але не входив до близького оточення нового гетьмана. Під час повстання Мартина Пушкаря на чолі полку вів бойові дії проти повстанців. Активний учасник Козацько-московської війни.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Степа́нович Мазе́па (Коледи́нський) ( 20 березня [ 2 квітня] 1639, Мазепинці або ж, за іншими даними, 29 серпня [ 11 вересня] 1639, Біла Церква - 21 вересня [ 2 жовтня] 1709 за іншими джерелами, у ніч з 21 на 22 вересня, Варниця) - український військовий, політичний і державний діяч. Гетьман Війська Запорозького, голова козацької держави на Лівобережній ( 1687- 1704) і всій Наддніпрянській Україні ( 1704- 1709). Князь Священної Римської імперії ( 1707- 1709). Представник шляхетного роду Мазеп-Колединських герба Курч із Київщини.

Після обрання гетьманом намагався відновити авторитет гетьманства в Україні. Зробив великий внесок до економічно-культурного розвитку Лівобережжя. Перебуваючи під патронатом московського царя Петра I, проводив курс на відновлення козацької держави Війська Запорозького з кордонами часів Хмельниччини. Кавалер орденів Андрія Первозваного (1700) і Білого Орла (1705). Тривалий час формально підтримував Московське царство у Північній війні зі Шведською імперією, проте 1708 року підтримав бік шведів. Після поразки під Полтавою вимушений був переселитись до Молдовського князівства.

У 1592 король Сигізмунд II Август подарував маєток шляхтичеві Михайлові Мазепі-Калединському з роду Курчів. Батько - Стефан-Адам Мазепа, покозачився в часи Хмельниччини, став 1654 року Білоцерківським отаманом, у 1659 р. був наказним полковником Білоцерківського полку, представляв Гетьманщину на сеймі у Варшаві 1659 р., призначений у 1663 р. білоцерківським підстаростою. Мати - Марина Мокієвська - представниця старого шляхетського роду з Білої Церкви; присвятила молоді роки сім'ї, вихованню сина Івана та доньки Олександри. Шлюбу Мазепи та Мокієвської у 1638 році передувало засудження Степана Михайловича до позбавлення шляхетської честі через вбивство шляхтича Яна Зеленського.

Дитинство припало на час Хмельниччини й Руїни. Змалку мусив навчатися військової справи, їзди верхи, фехтування. Мати відправила на навчання до Києво-Могилянської колегії. У ній він 6 років вивчав поетику, риторику, латину та інші предмети. Добре володів пером, у хвилини дозвілля писав вірші, цікавився усіма видами літературної творчості; протягом життя опанував вісім іноземних мов.

Закінчивши навчання, повернувся додому. Батько мріяв про велику кар'єру для свого сина, вислав його до двору короля Речі Посполитої, великого князя литовського і руського Яна II Казимира. Іван став королівським пажем, зумів швидко завоювати прихильність короля.

Ян II Казимир, син Сигізмунда III та Констанції Австрійської, був у близьких взаєминах із західними монаршими дворами, щороку висилав за кордон трьох талановитих юнаків шляхетського походження для покращення освіти. Мазепа потрапив до цієї трійки стажистів; відвідав Німеччину, Францію, Італію, можливо, Австрію у дипломатичній місії козаків.

1659 року повернувся до Речі Посполитої. Гетьманські клейноди привіз як гінець від короля у березні 1663 обраному гетьманом Павлу Тетері, які той відіслав назад (згідно зі статусом, їх мав привезти посол).

Познайомився зі справами українського населення (1660-ті роки), з лобістами українського питання в сеймі Речі Посполитої. У 1662-1669 роках король Ян-Казимир доручав Мазепі кілька різних дипломатичних місій в Україні, Османській імперії, Московії.

Під час служби при дворі Яна II Казимира мав персональний конфлікт зі шляхтичем Яном-Хризостомом Пасеком, що ледве не закінчився дуеллю в королівських палатах. Ян-Хризостом Пасек згадував у своїх "Споминах" історію, яка стала популярною, хоча насправді, як більшість поетичних образів, ймовірно, далека від правди. Автор мемуарів оповів, що коханкою Мазепи була дружина визначного магната Речі Посполитої; коли ошуканий чоловік дізнався про це, наказав своїм служникам зловити винуватця, прив'язати голого до дикого коня та пустити степом. Історик Сергій Павленко, вивчаючи реалії 1660-х років, дійшов висновку, що, скоріш за все, тридцятирічний Мазепа був посередником у стосунках свого спонсора, білоцерківського старости князя Дмитра Вишневецького із заміжньою Оленою Загоровською. Вона не могла розлучитися з нелюбим чоловіком, бо католикам заборонялося це робити. Мазепа возив їй дорогоцінні подарунки не від себе, а від відомого у Польщі магната. Після навчання у Європі за спонсорські кошти він не міг мати стільки золота та срібла, аби задобрювати ним улюблену жінку та її слуг. Однак поширена про нього мемуаристом Яном Пасеком вигадка зіграла загалом позитивну роль у поширенні відомостей про складну долю українського правителя. Вона додала його біографії інтриги, неординарності. Тому не випадково він став героєм багатьох поем, п'єс, романів. Ця історія з усіма подробицями була дуже романтична і приваблива, сучасники перетворили її на епопею. Поети, малярі та музики - Байрон, Гюго, Верне, Булянже, Ліст - скористалися нею у своїх творах, звеличили її героя, що став символом. Едґар Кіне порівнював нещасливу Францію до замученого Мазепи, перед яким простягалося славне майбутнє.

Орієнтовно в 1669 І.Мазепа повернувся додому. Після смерті батька успадкував посаду чернігівського підчашого.

Наприкінці 1669 року він вступив на службу до гетьмана Петра Дорошенка, що стало "переломним моментом" ( Дорошенко) у житті та діяльності майбутнього гетьмана, який відтоді цілковито віддав себе українській державній справі.

Появу Мазепи при чигиринському гетьманському дворі було пов'язано з великою зміною у його особистому житті: у Корсуні, десь після 1669 р, одружився з трохи старшою від нього вдовою Марією Фридрикевич, про яку мало що відомо. Невідомо також, чи мала вона дітей від Мазепи. Разом з тим, на Афоні знайдено помянник, де дружину Мазепу названо Марією. За іншими даними, вона мала дочку від Мазепи, яка рано померла. Ймовірно, у гетьмана ще були діти, які рано померли. Іван Мазепа виховував сина і дочку Марії від першого шлюбу.

У Дорошенка Мазепа був спочатку ротмістром надвірної корогви, себто командиром гетьманської гвардії, згодом (десь близько 1674 року) виконував обов'язки генерального писаря (так він називається у переговорах з представниками Московії, у царських листах). Брав участь у війні Дорошенка як союзника Османської імперії проти Речі Посполитої (похід до Галичини 1672 року). Дорошенко оцінив великі здібності ("метикуватості й цікавості", як каже Величко) Мазепи, доручав важливі дипломатичні місії.

У червні 1674 року Дорошенко послав Мазепу до Криму й Османської імперії, дав татарський ескорт, кілька полонених козаків із Лівобережжя, призначених у подарунок ханові та султанським достойникам. Під час подорожі біля річки Інгул Мазепа потрапив до рук запорожців, які могли його вбити; кошовий отаман Іван Сірко впізнав Мазепу й урятував. Коли гетьман Лівобережної України Іван Самойлович довідавшись про це, зажадав у Сірка видати йому Мазепу, Сірко спочатку відмовив, але під тиском московського уряду змушений був відіслати Мазепу до Батурина (липень 1674 року). Досвідом у міжнародних справах, бездоганними манерами Мазепа переконав Самойловича зробити його довіреною особою (було обрано військовим осавулом).

Батуринський дипломат

Починаючи з 1676 р., І. Мазепа практично щороку їздив з дипломатичними місіями до Москви. Він, виконуючи настанови гетьмана, переконував російських урядовців передати слобідські полки під управління Гетьманщини, не підписувати Вічного миру, який узаконював поділ України, ділився міркування про економічні нововведення в автономії, давав поради, як краще організувати оборону Києва від ординців тощо. У ході переговорів у Посольському та Малоросійському приказах батуринський дипломат мав зустрічі з царями, передавав їм дипломатичну пошту від І. Самойловича.

У боротьбі за Київську митрополію

"В останньому акті трагедії Української Церкви сильно завинив Іван Мазепа, будучий гетьман України: його підпис під незаконним обранням на Київського митрополита московського кандидата єпископа Гедеона Четвертинського стоїть між першими...- так підсумував події 1685-1686 рр. І. Огієнко. - Іван Мазепа сильно вислужився Москві, і щоб її задобрити, легко зробив як гетьманський представник незаконні вибори, і тим передав Українську Церкву Москві".( Митрополит Іларіон . Приєднання Церкви Української до Московської в 1686 році. Віннпег: Наша культура, 1948. С. 67). Насправді ці твердження не відповідають дійсності.

Гетьман Іван Самойлович доручив генеральному осавулу Івану Мазепі як довірнику зайнятися організацією проведення церковного собору в липні 1685 р. За настановами з Москви українські духовні особи мали на ньому чітко заявити про відокремлення Київської кафедри від Константинопольського патріархату та обрати митрополитом місцевого архієрея. Незважаючи на такі орієнтири, собор сформулював неочікувані для государів та московських урядовців рішення про вирішення згаданих церковних проблем лише канонічним способом. Делегати одностайно обрали митрополитом луцького єпископа Гедеона Четвертинського, який як кандидат на цю духовну посаду не сподобався російським зверхникам. І. Мазепа брав активну участь у переговорах з церковної проблематики у Москві, Батурині, Києві, Чернігові. Він, як і гетьман, обстоював українські інтереси в питанні належності Київської митрополії.

Усупереч бажанням І. Мазепи, І. Самойловича, провідних діячів Гетьманщини надати Г. Четвертинському титул екзарха Константинопольського патріарха, Київську митрополію захопили Московський патріархат із допомогою російського уряду шляхом підкупу, маніпуляцій, шантажу, фальсифікацій та силового тиску.

Булава гетьмана Лівобережної України до рук Івана Мазепи потрапила 1687 року внаслідок чергової антигетьманської змови генеральної старшини, інспірованої фаворитом тодішньої московської правительки Софії князем Василієм Голіциним; гетьмана Івана Самойловича позбавлено влади та заслано до Сибіру. Невдовзі сам фаворит потрапив в опалу, попрямував слідами Самойловича, втратила владу й Софія. Здавалося, за такого розкладу сил гетьманувати Мазепі залишилися лічені дні; у таких непевних умовах зумів втримати владу, істотно зміцнив власні позиції.

У старшини, що скинула Самойловича, були й інші, досить впливові кандидати - генеральний обозний В. Борковський та полтавський полковник Прокіп Левенець. Перемогла кандидатура Мазепи, оскільки на той час вона була прийнятна окрім старшини, і для царського уряду, адже Мазепа мав впливові зв'язки в московських урядових колах.

Мав тоді 50 років, був людиною з величезним життєвим та політичним досвідом. Обрання Мазепи пов'язане було з підписанням нових "Коломацьких статей" (основа - "Глухівські статті" Дем'яна Многогрішного 1669 року, з деякими додатками на користь Москви). Коломацькі статті були вироблені учасниками зміщення І.Самойловича, претендентами на посади у гетьманському уряді 24 липня за активної участі та тиску В. Голіцина. І. Мазепі не можна дорікати за те, що цей документ значно послаблював позиції Гетьманщини. Переговорний процес щодо вироблення статей старшини вели з В. Голіциним не як рівноправні договірні сторони, а як безурядові претенденти на посаду. Через це останні не могли принципово обстоювати свою точку зору і дуже перечити фаворитові царівни Софії. Саме його договірні тези мали пріоритет. Тому їх краще називати Голіцинські статті.

У них було застережено, що Україна не сміє порушувати вічний мир з Річчю Посполитою і повинна підтримувати добросусідські стосунки з Кримським ханством. Знову заборонено Україні мати дипломатичні стосунки з іншими державами. Окрім залог та воєвод, що були в Києві, Чернігові, Ніжині, Переяславі та Острі, московська залога мала стояти в гетьманській резиденції - Батурині - для постійного контролю над гетьманським урядом. Заборонялося "голосов испущать", що "Малороссийский край гетманского регименту", а тільки казати, що він належить до єдиної держави з Великоросійським краєм. Тому мусить бути вільний перехід з Москви в Україну. Гетьман і старшина повинні дбати про зміцнення зв'язків між двома народами.

Метою Мазепи як гетьмана Війська Запорозького було об'єднання козацьких земель Лівобережжя, Правобережжя, Запоріжжя і, якщо можливо, Слобожанщини й Ханської України в складі єдиної Української держави під гетьманським реґіментом, встановлення міцної автократичної гетьманської влади у становій державі європейського типу зі збереженням традиційної системи козацького устрою.

Ревний заступник православ'я, Мазепа надав кошти на будівництво в усій Гетьманщині низки соборів, споруджених у стилі українського бароко. Загалом за роки його правління зведено понад 200 церков, з них 45 під безпосереднім патронатом володаря булави. Слід зазначити, що цей великий комплекс робіт забезпечувався здебільшого з гетьманської скарбниці. Тобто зібрані від податків кошти гетьман вкладував у розбудову Києво-Печерської лаври, будівництво великого муру довкола неї та інші церковні проекти. Заходами Івана Мазепи Києво-Могилянський колегіум набув статусу академії (тоді відомої як "Могило-Мазепинська") (завдяки матеріальній підтримці гетьмана було споруджено нові корпуси, збільшено кількість спудеїв до 2 тисяч).

Як і Богдан Хмельницький та Самойлович Мазепа поставив особу гетьмана на рівень державного володаря, монарха.

Цікаво, що в "Апостолі" 1695 року було зазначено, що видання книги "За Щасливого Владіння ЇХ Царського Присвітлого Величества обох сторон Дніпра Войск Запорожских Гетьмана, Благородного ІВАННА СТЕФАНОВИЧА МАЗЕПИ друком новим відбулося".

У народі до сьогодні побутує знана приказка: "від Богдана до Івана не було Гетьмана". Свою владу ототожнював з могутністю держави; якнайрішучіше допомагав царю в приборканні запорожців (що виборювали право на освоєні території), деяких старшин, які посилали донос за доносом цареві. У зовнішній політиці старався мати добросусідські відносини з Річчю Посполитою, Кримським ханствм, Османською імперією. Мав таємні контакти з високопосадовцями цих країн. Боротьба з Московією видавалась на той час безнадійною, тому тривалий час просто продовжував лінію Івана Самойловича, спрямовану на забезпечення максимально можливої автономії.

Спирався головним чином на старшинські роди, що свого часу емігрували з Правобережжя, та найманців. За опозицію мав колишніх прихильників Самойловича (здебільшого усунутих з провідних посад), запорожців та південні полки. Останні, окрім глибинних соціально-орієнтованих причин, мали ще і значні амбіції свого полковника щодо гетьманської булави.

Протягом правління гетьмана в Гетьманщині не відбулося жодного протестного повстання проти володаря булави. Так зване "повстання Петрика" козацька спільнота не підтримала. На його заклик повстати проти старшини, яка "смокче народну кров" і "визволити нашу батьківщину Україну з-під влади Москви", відгукнулися лише кримські татари (замість допомоги вони стали грабувати населення, що завдало безповоротних репутаційних втрат "ватажку"). Про "бунти" 1708 р. гетьман доповідав царським урядовцям навмисне, аби залишки гетьманського війська не були відправлені до Смоленщини. Про це пізніше розповіла у ході допитів старшина, яка потрапила у полон після Полтавського бою.

Завдяки дипломатичному хисту зумів налагодити стосунки з царівною Софією, фактичним керівником московського уряду князем Голіциним, з їхнім наступником - царем Петром І, що врятувало Україну від можливих руйнацій після державного перевороту у Московській державі 1689 року.

Усупереч забороні міжнародних дипломатичних зносин, зафіксованої в "Коломацьких статтях" - угоді між Україною та Московською державою, підписаною під час обрання Мазепи гетьманом, мав численні зв'язки з монархічними дворами Європи, зокрема, Веттінів у Речі Посполитій, Ґіраїв у Криму, інших.

З метою оборони південних кордонів побудував фортеці на півдні України, зокрема, Новобогородицьку та Новосергіївську на річці Самара.

Прагнув знайти опору серед козацької старшини Лівобережної України, дбав про забезпечення її представників маєтностями (гетьманські універсали Василеві Борковському, Прокопові Левенцю, Михайлові Миклашевському, Іванові Скоропадському тощо). Захищав інтереси простих козаків, посполитих (зафіксовано універсалами від 1691, 1692, 1693, 1701 років тощо), в яких регулювалися питання оподаткування, відробіток ("панщина").

Вихований у принципах меркантилізму, Мазепа різними способами сприяв розвиткові економіки держави, насамперед промислового виробництва, торгівлі.

Українське господарство в добу Мазепи пережило піднесення. Поширилися торговельні зносини також з Кримським ханством і Чорноморсько-Дунайськими країнами. Зросла і внутрішня торгівля, зокрема торговельний обмін між північчю й півднем Гетьманщини, між Гетьманщиною і Запоріжжям та Слобожанщиною, між Лівобережжям і Правобережжям.

Наприкінці XVII століття дуже розвинулися галузі промисловості, які вимагали спеціального технічного досвіду та устаткування, і більших грошових вкладів.

Відомо 14 Універсалів Мазепи про виділення українській шляхті земель під устаткування рудень, селітряних заводів, ковальських цехів. Зокрема, Універсалом від 9 лютого 1688 року Гетьман Іван Мазепа підтвердив маєтності Межигірського монастиря, серед яких є "рудні", Універсалом від 9 травня 1690 року він дозволив стародубівському полковникові Михайлові Миклашевському побудувати дві рудні. Універсалом Івана Мазепи від 26 березня 1701 року архієпископові чернігівському і новгородському у посесію надано Неданчицьку рудню.

Внутрішня політика гетьмана Мазепи була безпосереднім продовженням політики Самойловича. Провадилася іншими темпами, подекуди іншими методами, сприяла зростові козацької старшини, зміцненню її економічної бази, соціального становища, перетворенню її на зверхній стан Гетьманщини (провідну верству Козацько-Гетьманської держави).

Політика українського уряду щодо козацтва за часів гетьманування Мазепи була цілком ясна і послідовна. Козацтво на Гетьманщині вважалося тоді дуже поважною силою (і як заможна сільська верхівка, і як головний військовий резерв держави). У руках козацтва були чималі площі землеволодіння, важливі господарські угіддя, млини, ґуральні, інші промислові й торговельні заклади, а головне - права і вольності, здобуті "шаблею козацькою" за Богдана Хмельницького.

Розвиток торгівлі та промисловості за часів Мазепи сприяв зростанню міст, зокрема його купецької верстви. У зв'язку з тим відбувалися чималі зміни в соціально-економічному житті міст Гетьманщини.

Селянство в часи Івана Мазепи становило більшість населення України. Попри поширену думку, ніякого масового, взагалі закріпачення селян у часи Мазепи не відбувалося. Селяни, по-перше, ще не втратили юридичні права на землю, і якщо право займанщини вже переставало братися до уваги як право власності, то письмово оформлені документи підтверджували таке право беззастережно. Значно пізніше, через десятиліття, в другій половині XVIII століття такі письмові угоди селян перестали визнавати за юридичні документи, якщо земля, на якій вони жили, була повторно роздана конфідентам верховної влади, по-друге, навіть там, де селяни жили на землі державців, вони повністю зберігали за собою право вільного переходу на нове місце проживання, з правом забрати своє рухоме майно, але досить часто продавали й землю, яку вони обробляли, і яка формально-юридично належала державцям, що ставало причиною багатьох конфліктних ситуацій, як це засвідчують документи тих часів.

Натомість існує лише один документ, універсал Мазепи, вписаний до полтавських актових книг (і з огляду на відсутність оригіналу точна передача змісту його може викликати сумніви), що стосується Полтавщини, де селянам заборонялись селянські переходи, та попри те, що в тисячі інших універсалів Мазепи такого немає, а навпаки, в них досить широко віддзеркалюються вільні переходи селян від одних державців до інших, в українській історіографії традиційно широко використовуються посилання лише на зазначений вище універсал у роботах, які стосуються соціально-економічного становища України за часів Мазепи, що фатально спотворює дійсний правовий статус селянства тих часів.

Матеріальне становище селянства почало помітно погіршуватися за часів Північної війни, коли воно було сильно обтяжене розквартируванням у Гетьманщині багатьох московських полків унаслідок тотальної мілітаризації Московського царства Петром І, годувати голодних московських солдатів та утримувати коней драгунів мало за свій кошт українське населення, сталося це після Полтави, вже за Скоропадського, мляві спроби якого протидіяти цьому були надто анемічними, щоб Московія взяла їх до уваги, хоч до закінчення Північної війни у нього були деякі дипломатичні можливості, щоб послабити та відтермінувати цей тягар, спричинений брутальним порушенням царським урядом автономних прав Гетьманщини.

Важливий був вклад гетьмана Мазепи у духовне життя України-Гетьманщини: за його гетьманування воно досягає особливого піднесення, напруження та розквіту, у всіх галузях української культури - в освіті, науці, літературі, мистецтві.

Був великим меценатом культурних починів і будов в Україні. Найбільш вражає в часи Мазепи розвиток образотворчого мистецтва, головно архітектури. У добу Мазепи відроджується Київ як духовий центр України. Мазепинська доба створила свій власний стиль: виявився в образотворчому мистецтві, літературі, цілому культурному житті гетьманської України. Це було українське бароко - близький родич західноєвропейського - глибоко національний стиль, який мав своє найвище завершення в часи Мазепи.

1689 року у результаті двірцевого перевороту до влади у Москві прийшла партія Наришкіних, яка усунула від керування царівну Софію і надала владні повноваження юному Петру І. Гетьман Мазепа надавав йому активну допомогу в грандіозних походах на османів і татар (див. Азовські походи (1695-1696)), кульмінацією яких стало здобуття 1696 року Азова - ключової османської фортеці на Азовському морі. Правитель Гетьманщини постійно давав молодому монархові поради у справах Речі Посполитої, Криму, Швеції: проте при цьому між ними не було тісної особистої дружби. Стосунки обох діячів не виходили за традиційні рамки співпраці сюзерена із васалом. Проте козацькі полковники із сарказмом зауважували, що "цар скоріше не повірить ангелові, ніж Мазепі", московські урядники заявляли, що "ніколи ще не було гетьмана кориснішого і вигіднішого для царя, як Іван Степанович Мазепа". Від Петра I Мазепа отримав чимало вигод: став другим кавалером ордену Андрія Первозванного, отримав титул князя Священної Римської імперії.

Завдяки довірливим стосункам із царем Мазепа зміг скористатися великим козацьким повстанням, що вибухнуло на підлеглому полякам |Правобережжі в 1702 р. Після того як цей район знову було заселено, шляхта Речі Посполитої спробувала вигнати звідти козаків. Джерела підтверджують, що І. Мазепа фінансував правобережне козацтво, його ватажків, забезпечував їх зброєю, саме він організував на Правобережжі повстання, аби зайняти цю українську територію. Незабаром перед повстанцями впали такі твердині Речі Посполитої, як Немирів, Бердичів та Біла Церква (див. Облога Білої Церкви (1702)). З утечею на захід шляхти Речі Посполитої, схоже, було на те, що розгортається щось на зразок зменшеного варіанту 1648 року (див. Хмельниччина). Однак 1702 року полякам удалося відвоювати значну частину втрачених земель і взяти С. Палія в облогу в його "столиці" Фастові. Саме в цей час у Річ Посполиту вдерся найбільший ворог Петра І - король Швеції Карл XII. Скориставшись замішанням, Мазепа переконав царя дозволити йому зайняти Правобережжя. Знову обидві частини Наддніпрянської України були об'єднані. На вимогу царя та урядовців Речі Посполитої І. Мазепа арештував С. Палія, з яким у нього у той момент теж не склалися стосунки (полковник зловживав алкоголем і не підкорявся наказам володаря булави).

21 квітня 1708 року Василь Кочубей і Іван Іскра подали Петру донос з 25 статей на Мазепу, але цар не повірив і наказав стратити донощиків.

1 стаття. 1706 року, в Мінську гетьман говорив на самоті, що княгиня Дольська, родичка Станіслава Лещинського, запевняла його, що король Станіслав бажає дати запорозькому війську бажану волю.

2 стаття. Того ж року Мазепа погано говорив про литовського гетьмана Огінського, союзника московського государя.

3 стаття. Почувши, що король Август покинув Польщу і поїхав у Саксонію до шведського короля, Мазепа радів з цього приводу.

4 стаття. 1707 року почувши, що коло Пропойська розбите царське військо, гетьман, спитав у Кочубея пошепки чи правдива ця новина.

5 стаття. Того ж року в Батурині, за обідом, Мазепа сказав що дістав новину про поразку царського війська, і потім дуже сміявся з цього. Потім пив за здоров'я княгині Дольської.

6 стаття. Потім через тиждень Мазепа говорив Кочубею: "Я просив у царя війська для захисту Києва й України, він відмовив, і нам доведеться шукати дружби в короля Станіслава".

7 стаття. 17 травня того ж року я просив дозволу віддати свою доньку за сина Чуйкевича, але Мазепа порадив мені віддати її за польського шляхтича, бо скоро з ляхами побратаємося.

8 стаття. 28 травня сербський єпископ Рувим говорив, що гетьман журився і жалівся йому, що государ Україну обтяжує.

9 стаття. 29 травня гетьман за обідом говорив: "Москва хоче взяти в тяжку неволю всю Україну".

10 стаття. Гетьман запрошував до себе єзуїта ксьондза Зеленського. Як відомо, цей єзуїт завжди говорив не боятися шведів і підтримувати їх. Чого б то Мазепі його запрошувати, якби він не мав злих намірів?

11 стаття. Полтавський писар Олександр Чуйкевич говорив, що він заходив до гетьмана, але двері були зачинені й гетьманський слуга сказав: "Гетьман з полковниками читає гадяцький договір гетьмана Виговського з поляками".

12 стаття. В грудні 1707 року приїжджав в Батурин шведський канцелярист Кікін і Мазепа зібрав 300 озброєних компанійців захищати його.

13 стаття. На Різдво 1708 року приїжджав до гетьмана вищезгаданий Зеленський і гетьманський писар Пилип Орлик проводив його до гетьманського хутора під Бахмачем.

14 стаття. Мазепа говорив, що якщо хтось з полковників не піде разом з ним, то того він ув'язнить в тюрмі без милосердя.

15 стаття. Мазепа часто посилає козаків Кондаченка і Биєвського з усними дорученнями до хана й аккерманських татар.

16 стаття. Одного разу, коли Мазепа підгуляв, то почав вихваляти зрадників Виговського і Брюховецького: "Вони хотіли б вибитися з неволі, та злі люди їх до того не допустили, і ми хотіли б далі дбати про свою непорушність і волю, та ще способів до того не маємо...".

17 стаття. Одного разу гетьман говорив полковникам: "Ви думаєте, що я хочу віддати гетьманство Войнаровському; я сього не бажаю; вільно вам буде вибирати гетьманом кого схочете. Коли між вами є той, хто міг би свою батьківщину захищати, я тому уступлю; коли ж бажаєте залишити на мені цей тягар, то слухайте мене. Доведеться нам, умовившись і постановивши свій намір, братися за шаблі."

18 стаття. Мазепа тримає при собі слуг-поляків і посилає їх без царського на те указу.

19 стаття. Государ наказував дивитись щоб люди не переселялися з Лівобережжя на Правий берег, але Мазепа нічим їм не перешкоджає.

20 стаття. На Коломацькій раді постановлено, щоб українці наближалися до великорусів, а гетьман того не допускає і Україна щораз віддаляється і чужіє.

21 стаття. Усі міста українські не укріплені й сам Батурин 20 літ стоїть без поправки. Люди кажуть, що так робиться в тій цілі, щоб міста не могли захищатися.

22 стаття. Коли до гетьмана прийшла звістка, що запорожці з Петриком піднялися з татарами проти великорусів, Мазепа сказав: "Нехай би ці ледарі робили те, що мають робити".

23 стаття. Одна близька до Мазепи особа говорила про татар: "Ці люди нам скоро знадобляться".

24 стаття. Гетьман говорив львівському міщанинові Русиновичу: "Щоби тільки Бог дав мені сили і здоров'я, котре ослабло, я прихильний полякам. Бачу, що цар образив Польщу, але й Україну від сильно обтяжив".

25 стаття. Гетьман самовільно орудує військовою скарбницею, роздає землю своїм прихильникам. Наприклад, помер полковник Солонина, то Мазепа віддав його села генеральному обозному Дуніну-Борковському, не залишивши нічого нащадкам полковника Солонини.

На початку XVIII століття у стосунках із царем з'являється напруженість. 1700 року вибухнула Велика Північна війна. У виснажливій боротьбі за володіння узбережжям Балтійського моря головними супротивниками виступали московитський цар і 18-річний король Швеції Карл XII - обдарований полководець, але кепський політик. Зазнавши ряду катастрофічних поразок на початку війни, Петро І (палкий прихильник західних звичаїв) вирішив модернізувати армію, управління, суспільство взагалі. Значно зміцнювалася централізована влада, пильніше контролювалися всі ділянки життя, скасовувалися також "застарілі звичаї". В межах цієї політики під загрозу потрапляла гарантована 1654 року традиційна автономія Гетьманщини.

Під час війни цар висунув перед українцями нечувані раніше вимоги (замість захисту своєї землі від безпосередніх ворогів - поляків, татар, османів, вони були змушені битися зі шведськими арміями у далекій Лівонії, Литві, Центральній Польщі). Регулярно українські полки поверталися з півночі, зазнавши втрат, що сягали 50, 60, 70 % складу. Намагаючись узгодити дії своїх військ, Петро І поставив на чолі козацьких полків московитських і німецьких командирів, моральний дух козаків занепав. Чужоземні офіцери ставилися з презирством до козацького війська (вважали гіршим, часто використовували просто як гарматне м'ясо). Коли поповзли чутки про наміри царя реорганізувати козаків, старшина, положення якої було пов'язане з військовими посадами, занепокоїлася.

Війна викликала ремствування серед українських селян, міщан: скаржилися, що в їхніх містах, селах розмістилися московитські війська, які завдавали утисків місцевому населенню. "Звідусіль, - писав цареві Мазепа, - я отримую скарги на свавілля московитських військ". Гетьман став відчувати загрозу, коли пішли поголоси про наміри царя замінити його чужоземним генералом чи московитським вельможею.

Головними причинами виходу з-під московського протекторату Іван Мазепа називав неспроможність Московщини забезпечити військовий захист українських територій, порушення української адміністративної автономії та владної вертикалі в Гетьманщині, плани щодо реорганізації її соціального та політико-адміністративного устрою і примусового переселення українців на інші землі.

Ще на початку 1707 року відбулася подія, яка згодом вивела з рівноваги гетьмана та його оточення. Цар-реформатор 10 лютого підписав іменний указ "Про приєднання Києва та інших черкаських міст до відомства Білгородського розряду". Гетьманські урядовці у 1707 р.були поставлені перед фактом наміру створення на базі Гетьманщини Київської губернії, передачі за настирливими зверненнями польських союзників царя Правобережжя України Польщі. Невдоволення цими рішеннями Москви спровокували опозиційні настрої, потаємні зібрання старшин (осінь 1707 р., Києво-Печерська лавра), бажання змістити поступливого царю гетьмана. Похід Карла ХІІ детонував активність старшини. Частина її на чолі з В. Кочубеєм прагнула вирішити кардинальні проблеми Гетьманщини за допомогою перезавантаження владної команди. Зміна гетьмана на Данила Апостола могла б змусити російських урядовців перед загрозою війни дати задній хід реформаціям і піти на поступки гетьманській верхівці, залишивши все без особливих змін. Донос В. Кочубея та І. Іскри не розв'язав завдань, які ставили перед собою опоненти І. Мазепи: Петру І ніколи було напружуватися і заглиблюватися в їхні аргументи у час, коли шведи вже вирушили у похід і треба було негайно зайнятися справою зустрічі противника. Російське командування, віддаючи І. Мазепі на страту донощиків, водночас виводило з-під управління гетьмана козацькі полки у розташування російських військ. Фактично український правитель місяць за місяцем з наближенням шведів позбавлявся військового потенціалу, з яким було легше б визначатися у тому лихолітті.

У травні 1708 р. у Білій Церкві старшини з гетьманом клялися на Євангелії бути заодно у боротьбі за Вітчизну. Про опозиційність верхівки гетьманського уряду засвідчують донесення Францишка Грабі, резидента-представника великого коронного гетьмана Речі Посполитої Адама Сенявського при дворі гетьмана І. Мазепи, до свого патрона.

Реалії жовтня 1708 р. були не на користь партії змовників, що прагнули відокремити Україну від Московії: каролінці пішли не на Москву, а на Стародубщину; під управлінням гетьмана залишилося 5 городових козацьких полків, 2 компанійських та 5 сердюцьких полків (разом до 12000 козаків). Більшість факторів вказувало на приреченість повстання проти царя. Але побоювання, що російські урядовці затіяли таємну гру, аби виманити гетьмана та його однодумців у польову штаб-квартиру для арешту, зрештою вплинуло на визначення верхівки Гетьманщини. Вони вирішили іти на зближення зі шведським військом.

25 жовтня гетьман переправляється через Десну за 4-5 кілометрів від Коропа, біля села Оболоння. Разом з ним були його однодумці й наближені: генеральний обозний Іван Ломиковський, генеральний суддя Василь Чуйкевич, генеральний писар Пилип Орлик, генеральні осавули Михайло Гамалія та Дмитро Максимович, генеральний бунчужний Федір Мирович, генеральний хорунжий Іван Сулима, миргородський полковник Данило Апостол, прилуцький - Дмитро Горленко, лубенський - Дмитро Зеленський, чигиринський - Костянтин Мокієвський, корсунський - Андрій Кандиба, компанійські полковники Юрій Кожуховський, Андріяш Малама, Гнат Галаган, сердюцький - Яків Покотило, писарі Яків Гречаний, Михайло Ломиковський, Самійло Величко, Іван Максимович, небіж Андрій Войнаровський, канцелярист Антонович та інші знатні товариші .

Із собою на другий берег Десни І. Мазепа взяв лише до 1500 старшин, компанійців і козаків (інших залишив у Батурині).

30 жовтня 1708 р. І. Мазепа писав у листі І. Скоропадському з Дігтярівки, що у Гірках Карл ХІІ "нас утвердив і упевняв своїм ніколи не змінним королівським словом і даною на письмі асекурацією" . Це спростовує думку російського історика В. Куликової про те, "ніхто не згадує про будь-які домовленості, підписані під час цих зустрічей, з чого можна зробити висновок про їх укладення раніше".

Оригінали союзницької угоди не збереглися. До нас дійшли лише копії договірних статей 1710-1711 рр. , а також рукопис П. Орлика "Вивід прав України", знайдений істориком Ільком Борщаком і опублікований у 1925 році у Львові. У ньому також вміщено текст угоди між Україною і Карлом ХІІ: "1. Й. К. В. зобов'язується обороняти Україну і прилучені до країни козаків землі й негайно вислати туди задля цього помічні війська, коли вимагатиме того потреба і коли помочі цієї проситимуть князь і Стани. Війська ці, вступаючи в країну, будуть під командою шведських генералів, але під час операцій на Україні Й. В. довірить керування ними князеві та його наступникам і це триватиме доти, доки Україна потребуватиме того війська, котрому Й. К. В. видаватиме платню, а козаки постачатимуть хліб і харчі.

2. Все, що завоюється з бувшої території Московщини, належатиме на підставі воєнного права тому, хто цим заволодіє, але все те, що - як виявиться, належало колись українському народові, передається й задержиться при українськім князівстві.

3. Князь і Стани України, згідно з правом, яким досі користувалися, будуть заховані і вдержані на всім просторі князівства і частин, прилучених до нього.

4. Іван Мазепа, законний князь України, жодним способом не може бути нарушений у володінні цим князівством; по його смерти, яка - треба сподіватися - не наступить ще довго, Стани України заховають всі вольності згідно з своїми правами та стародавніми законами.

5. Нічого не зміниться в тому, що досі зазначено, щодо герба й титулу князя України. Й. К. В. не могтиме ніколи присвоїти цей титул і герб.

6. Для більшого забезпечення як цього договору, так і самої України, князь і Стани передадуть Й. К. В. на весь час, поки тягтиметься ця війна, а з нею й небезпека, деякі з своїх городів, а саме: Стародуб, Мглин, Батурин, Полтаву, Гадяч" [4].

За всіма ознаками, це є справжній документ, який був вироблений 29-30 жовтня 1708 року в Гірках.

Петро І вирішив жорстоко покарати мазепинців. До Батурина, гарнізон якого складався 1 листопада з 7-8 тисяч військовиків (чотири сердюцькі й три городові полки, Батуринська, Коропська та Воронізькі сотні - кожна по 500-700 гармашів, пушкарів, козаків), було стягнуто 14 полків корпусу О. Меншикова, дивізія Р. Боура, два полки І. Анненкова, 5000 стрільців київського воєводи Д. Голіцина.

2 листопада 1708 р. Батурин був взятий вночі завдяки тому, що московські стрільці, які постійно були при гетьманах І. Самойловичу, І. Мазепі, добре знали всю підземну інфраструктуру Батуринської фортеці. Вони проникли таємними лазами до міста та забезпечили відкриття вхідних воріт веж. Практично усі оборонці були винищені. Лише 1000 захисникам вдалося врятуватися.

Поширений міф про те, що ніхто далі не підтримав мазепинців, не відповідає дійсності.

У квітні 1709 р.до мазепинців прийшло близько 7600 запорожців (за підрахунками Д. Яворницького, у кошового К. Гордієнка було 38 куренів по 300, 200, 150 козаків, що в середньому й становить таку кількість). Барділі вказує, що до мазепинців приєдналося 8000 запорожців.

Шведський перебіжчик Леон Івашкеєвич свідчив 17 червня 1709 року на допиті, що "в Жуках стоит Мазепа, а при нем войско, которое вчерашнего дня выходило, конницы тысячи с 4, пехоты 8 полков, а при них 2 пушки". Маємо при цьому достовірне джерело про загальний склад оборонців Гетьманщини.

Англійський посол у Москві Чарльз Вітворт 4 травня 1709 року написав донесення в Лондон: "Підполковник та інші офіцери, захоплені в полон у цій битві, показали, що король шведський так само займає квартиру в Будищах, війська ж свої розташував так, щоб блокувати російський загін, який стоїть у Полтаві. Козаків, які перейшли на бік короля шведського, вони налічують до 15.000".

Для підрахунку кількості учасників повстання мазепинців важлива й статистика втрат учасників боротьби за волю України протягом кампанії кінця 1708-1709 рр. У Батурині загинуло їх до 12-14 тисяч, у Переволочні - 3 тисячі. Також російськими військами були спалені (переважно з козаками та жителями) Маячка, Нехворощ, Келеберда, Старий Кодак, Новий Кодак, Старі Санжари і Нові Санжари. Практично щотижня протягом січня-червня 1709 року гинули в бойових сутичках по 200-300 запорожців, козаків. Якщо скласти втрати повсталих і кількість їх в Полтавському бою (11000 - за донесенням Ч. Вітворта), то вийде, що гетьмана І. Мазепу підтримало своїм життям, активною участю до 35000-40 000 українців.

Сучасні дослідження спростовують міф про те, що з маріонетковим гетьманом І. Скоропадським, якого "обрав" цар, у Полтавському бою було 10000 козаків: насправді Петро І в цю "українську армію" додав російські полки, донців, калмиків¸які становили 80 % її складу.

Упродовж осені, зими, весни 1708- 1709 років військові сили суперників маневрували, прагнучи знайти для себе стратегічно вигідні позиції та заручитися підтримкою українського населення. Нарешті 27 червня 1709 року відбулася Полтавська битва. Переможцем у ній вийшло Московське царство, у результаті чого провалилися плани Шведської імперії підпорядкувати собі Північну Європу; Московія забезпечила собі контроль над узбережжям Балтійського моря, почала перетворюватися на могутню європейську державу.

Іван Мазепа був людиною емоційної, пристрасної вдачі. Він мав ряд талантів та достоїнств: грав на бандурі, захоплювався мистецтвом, колекціонував зброю. Широко відомі поетичні спроби гетьмана, зокрема його "Дума", пісня про чайку-небогу, псалм і ряд інших поезій. Шедевром інтимного епістолярія є листи гетьмана до Мотрі - дочки Генерального судді Василя Кочубея.

Втікаючи після поразки від переслідування московської кінноти, Мазепа і Карл XII знайшли притулок у Молдовському князівстві, що належало Османській імперії. Тут, біля міста Бендери у селі Варниця, 21 або 22 вересня 1709 року Іван Мазепа помер і був похований.. Згодом перепохований у Галаці (нині Румунія). Через два роки османські мародери зруйнували могилу. Згодом козаки перепоховали тіло старого гетьмана.

Петро І виграв не лише Полтавську битву, він виграв інформаційну війну проти українського гетьмана Івана Мазепи. Образ невдячного зрадника, створений ще за правління Петра, згодом підтримувала великоросійська офіційна ідеологія. За іронією долі І. Мазепі, котрий усе своє життя зберігав відданість православній церкві і став чи не найбільшим меценатом та фундатором православних храмів на теренах України, більше двох століть в усіх церквах Російської імперії щорічно в першу неділю великого посту проголошували анафему. Полярно різні оцінки Мазепі давали автори дореволюційної літератури. Радянська держава продовжила традицію таврування постаті українського гетьмана, ім'я якого згадувалося виключно в лайливому контексті.

За розпорядженням царя Російська православна церква оголосила анафему Іванові Мазепі. Пряма цитата:

Новый изменник, нарицаемый Ивашка Мазепа, бывший гетман украинский, или паче - антихристов предтеча, лютый волк, овчею покрытый кожею, и потаенный вор, сосуд змеин, внешне златом блестящий, честию и благолепием красящийся, внутри же всякой нечистоты, коварства, злобы диавольской, хитрости, неправды, вражды, ненависти, мучительства, кровопролития и убийства исполненный. Ехиднино порождение, как змей вселукавый, яд своего злого умышления на православное государство изблева в 1708 г. в месяце декабре... Как второй Иуда-предатель, отвержися Христа Господа и благочинной державы...
.
Досі Російська православна церква та Українська православна церква Московського патріархату анафему не зняли. Тому в Києво-Печерській лаврі Мазепу досі піддають анафемі.

Наприкінці 2018 року Вселенський Патріарх оголосив, що анафема на Івана Мазепу була накладена з політичних причин і тому була недійсною ще з початку накладання. КПЦ наполягає на тому, що гетьман помер як вірянин Вселенського патріархату: "В еміграції в м. Бендери Іван Мазепа вільно сповідався у православних священиків Вселенського патріархату. Саме вони напутствували його на смертному одрі і відпустили від гріхів, а потім і відспівували. Його тіло було покладене в православній церкві містечка Варниці, яка перебувала в юрисдикції Вселенського патріархату, а згодом його перепоховали в місті Галац на Дунаї, де в центральному соборі Свято-Георгіївського монастиря місцевий митрополит відслужив заупокійну службу за спочилим гетьманом. Цей митрополит був ієрархом Вселенського патріархату. Отже, можемо говорити, що Іван Мазепа помер як вірний Матері-Церкви Вселенського патріархату!"

Утім, частина православного духівництва, зокрема архімандрит Віктор (Бедь) від УПЦ МП, вважає цю анафему вже недійсною. У Михайлівському монастирі ( УПЦ-КП) моляться за упокій його душі. 10 липня 1918 року у Софійському соборі єпископ Назарій з дозволу митрополита Київського і Галицького Антонія відслужив панахиду за гетьманом Іваном Мазепою. Під час панахиди за пропозицією Валентина Отамановського було вирішено перенести прах Мазепи, Петра Калнишевського, Павла Полуботка до Святої Софії, поховати поряд з гробницею Ярослава I Мудрого.

У вересні 2018 року Вселенський патріархат після початку Надання автокефалії Українській православній церкві повідомив, що ніколи не визнавав неканонічної анафеми, яка була накладена на українського гетьмана Івана Мазепу Російською православною церквою.

Рішення Мазепи відмовитись від союзницьких стосунків з Московією досі розглядається значною частиною російських істориків (як і раніше офіційною історіографією Російської імперії та СРСР) як зрада і порушення Переяславської угоди.

За часів перебудови 1986- 1991 років у СРСР уперше були дозволені публікації з іншим трактуванням дій гетьмана. Після проголошення незалежності Україною 1991 року ставлення до Мазепи в офіційних історичних дослідженнях й підручниках значно покращилося. На відміну від російської історіографії сучасна українська (переважно правобережна, рівно як і його, свого часу, рідня) взагалі часто вважає його національним героєм України.

Києво-Печерська лавра:

Троїцька Надбрамна церква (1106-1108; перебудови XVII-XX століть) відновлена коштом Мазепи

Успенський собор (1073-1089; перебудова XVII-XVIII століть) відновлений коштом Мазепи (1690) + подарунки.

Церква Всіх святих над Економічною брамою (1696-1698) побудована коштом Мазепи

Кам'яний мур (1696-1701) будувався коштом Мазепи: південно-західна башта (башта Івана Кущника, від назви церкви, яку там хотіли відкрити на честь патрона Івана Самойловича; побудована 1696 року); південна (Часова чи Годинникова, бо в ній до 1818 року був годинник); північна (Малярна, бо там містилася малярна майстерня); східна (Онуфрієвська - від церкви святого Онуфрія, або Палатна, бо тут містилися палати Івана Мазепи) (1698-1701)

Церква Різдва Богородиці (1696)

Микільська лікарняна церква (кінець 1690-х)

Трапезна Покрови Богородиці (кінець 1690-х, знищена більшовиками у 1960-их)

Вознесенська церква (1701-1705)

Свято-Троїцький собор Кирилівського монастиря (1695)

Військовий Микільський собор (1690-1696)

Богоявленський собор (1693)

Софійський собор у Києві (1697-1700)

Дзвіниця, дзвін і мури Софіївського монастиря у Києві (1699-1707)

Дзвіниця Пустинно-Миколаївського монастиря (друга половина 1690-х)

Собор Живоначальної Трійці в Батурині (1692)

Церква Святого Миколи в Батурині

Воскресенська церква в Батурині

Церква Покрови Богородиці в Батурині

Собор Вознесіння Господнього Бахмацького монастиря

Успенська церква Глухівського монастиря (1692)

Трапезна та дзвіниця Глухівського монастиря

Успенська мурована трапезна церква Густинського монастиря

Мала трапезна церква Густинського монастиря

Покровська церква в селі Дігтярівці Новгород-Сіверського району Чернігівської області (1708-1709 або 1710)

Церква Пресвятої Богородиці Домницького Різдвяно-Богородицького монастиря (1696)

Церква Петра і Павла в селі Іванівському (початок 1700-их)

Церква Покрови Пресвятої Богородиці на Січі (1693)

Дерев'яний храм Святого Іоанна Предтечі Кам'янського Успенського монастиря

Церква Покрови Пресвятої Богородиці Батуринського Крупицького монастиря (початок 1700-их)

Храм Преображення Господня Лубенського Мгарського монастиря

Трапезна церква Лубенського Мгарського монастиря

Дерев'яний храм в ім'я Воскресіння Христового в Любечі

Мурована Воскресенська церква в Любечі

Собор Святого Миколая Макошинського Миколаївського монастиря

Церква в селі Мохнатин (1692) іконостас із гербом Мазепи,

Церква Пресвятої Богородиці в Новобогородицьку (1688)

Вознесенський собор у Переяславі (1700)

Дерев'яна церква в с. Прачі

Дерев'яна церква Святого Іоанна Хрестителя

Троїцький собор Троїцько-Іллінського монастиря в Чернігові (1679-1695)

Церква Святого Івана Євангеліста з вівтарем у Чернігові

П'ятницька церква в Чернігові

Церква Іоанна Предтечі в Чернігові

Трапезна з двобанним храмом Всіх Святих в Чернігові

Микільська церква у Білій Церкві (1706)

Братський Богоявленський монастир

Михайлівський Золотоверхий монастир у Києві

Корпус Києво-Могилянської академії (1703)

Чернігівський колегіум (1701-1702)

Хрестовоздвиженський собор Полтавського Хрестовоздвиженського монастиря (1689-1709)

Гетьман Іван Мазепа - найвідоміший в Європі та Америці гетьман України. Йому присвячено 186 гравюр, 42 картини, 22 музичні твори, 17 літературних творів, 6 скульптур. Серед найвідоміших творів:

гравюри Івана Мигури, Івана Щирського, Данила Ґаляховського, Леонтія Тарасевича, Мартіна Бернінгротга;

портрети невідомих художників XVII - початку XVIII століття, що зберігаються в музеях України;

полотна історико-легендарного змісту відомих художників Ашиля Деверія, Юліуша Коссака, Є. Харпентера, Максиміліана Геримського; Теодора Жеріко ("Мазепа", 1823), Ежен Делакруа ("Мазепа", 1824), Ораса Верне (два полотна: "Мазепа оточений кіньми", 1825 та "Вовки у погоні за Мазепою", 1826), Луї Буланже (картини: "Покарання Мазепи", 1827; "Смерть Мазепи", дата невідома), Теодор Шассеріо ("Дівчина-козачка над тілом Мазепи", 1851).

поетичні та прозові твори Джорджа Байрона, Віктора Гюго, Юліуша Словацького, Олександра Пушкіна, Фадея Булгаріна, Асакі Ґеорґе, Бертольта Брехта, Ю.-Б. Залеського;

музичні інструментальні та оперні твори Петра Сокальського, Карла Педротті, Ш. Пурні, Джона Вільяма Гінтона, Феліпе Педреля, Петра Чайковський, Марі де Гранваль, Ференца Ліста, Жоржа Матіаса, Олександра Титова, Сергія Рахманінова;

образ Мазепи та його справ зберігається в народному фольклорі, зокрема думах, приказках (наприклад, "Від Богдана до Івана - не було гетьмана") тощо, навіть ув елементах одягу (мазепинка).

"Мазепа" (1909) В. Гончарова (в головній ролі А. Громов),

"Мазепа" (1913) Д. Сахненка,

"Мазепа" (1914) В. Гардіна з І. Мазжухіним,

"Мазепа" (1914) Є. Пухальського, П. Чардиніна.

у стрічці "Обітниця" (1992) гетьмана грає Ф. Стригун.

Про нього і сценарій Г. Штоня "Ой горе тій чайці...",

документальний фільм режисера Л. Анічкіна "Анатема" (1992)

"Гетьман Іван Мазепа" режисера К.Крайнього (Київнаукфільм) (1993)

кінотвір Ю. Іллєнка "Молитва за гетьмана Мазепу" (2002. В головній ролі П. Іллєнко, С. Марченко, Б. Ступка).

У Полтаві з 2003 по 2012 рік проходив всеукраїнський фестиваль "Мазепа-фест". На ньому митці представляють свої літературні, музичні твори, відбуваються зустрічі із діячами культури.

Детальніше див. Вулиця Івана Мазепи

У жовтні 2007 року вулицю Січневого повстання у Печерському районі Києва рішенням Київради перейменовано на вулицю Івана Мазепи.

За відповідне рішення проголосували 71 з 96 присутніх депутатів Київради. Проти був лише один.

Рішення було прийняте з метою вшанування пам'яті одного з найвидатніших гетьманів України та враховуючи рішення Київради від 20 листопада 1997 року "Про повернення деяких історичних назв та перейменування на відзнаку 80-річчя пам'ятних подій української революції 1917-1920 років".

Проте на засідання Київради 8 липня 2010 року більшу частину вулиці (від Площі Слави до площі Героїв Великої Вітчизняної війни) перейменували на вулицю Лаврську. Є інформація, що це було зроблено на прохання московського патріарха Кирила. При цьому комісія Київради з питань культури не ухвалювала рішення про таке перейменування.

8 липня 2016 розпочато збір підписів під петицією про повернення імені Івана Мазепи частині вулиці, що пролягає від площі Слави до площі Героїв Великої Вітчизняної війни.

1. Полонська-Василенко, Наталія (1995). Історія України (українська). Київ: Либідь. с. 53. ISBN 5325005898.

2. Доктор історичних наук Юрій Мицик вважає дату народження Івана Мазепи 20 березня 1639 р. неправильною, оскільки небесним патроном гетьмана вважався Іоанн Предтеча (Мицик Ю. "Іван Мазепа". - К., 2007. С. 10-11). Історик Сергій Павленко, вивчивши панегірики, присвячені правителю України, його листи та інші джерела, дійшов висновку: найправдоподібніше такою датою було 29 серпня 1639 р. (день усікновення голови Іоанна Предтечі). Нині цей день припадає на 11 вересня (Павленко С. "До питання про день народження гетьмана Івана Мазепи: 20 березня чи 11 вересня?" // Батуринська старовина. Збірник наукових праць. Вип. 8 (12). Ніжин, 2020. С. 32-40). Дату 20 березня поширив поет і краєзнавець Тимко Падура, який нібито дізнався про неї від свого вчителя. А той, своєю чергою, побачив кілька сумнівних рядків з біографії гетьмана в Кременецькому молитовнику ХVІІІ століття. Іван Мазепа не міг народитися у родовій маєтності Мазепинцях, оскільки шляхтичі жили під охороною Білоцерківського замку, а господарювали на хуторах. У той час територію округи Білоцерківщини винищив набіг ординців.

3. Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2009. - Т. 6 : Ла - Мі. - С. 421. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1028-1.

4. Офіційний титул:"Пресветлейшего и державнейшего великого государя его царского величества Войск Запорожских гетман славного чина святого апостола Андрея и Белого Орла кавалер" (Універсали Івана Мазепи. 1687-1709. Інститут української археографії та джерелознавства імені М. С. Грушевського. Центральний державний історичний архів України. - Київ; Львів, НТШ, 2002).

5. В. Сєрчик подає, що також в Єзуїтськім колегіумі в Полоцьку → Анатема на гетьмана Мазепу Архівовано 29 квітень 2016 у Wayback Machine. // Український історик. - 1990. - С. 64.

6. Ярослав Дашкевич. Павло Тетеря // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. - К.: Варта, 1994. - С. 267. ISBN 5-203-01639-9

7. Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2009. - Т. 6 : Ла - Мі. - С. 422. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1028-1.

8. Мазепа - гетман: в поисках исторической объективности. Архів оригіналу за 9 жовтень 2006.

9. Тарапон О. Мазепа Іван // Енциклопедичний словник символів культури України / За заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. - 5-е вид. - Корсунь-Шевченківський: ФОП Гавришенко В.М., 2015. - С. 466. - 912 с. ISBN 978-966-2464-48-1

10. "Дума" Гетьмана Івана Мазепи //Олександер Оглоблин. Гетьман Іван Мазепа та його доба. Редактор: Любомир Винар; упорядники: Ігор Гирич, Алла Атаманенко. Нью-Йорк-Київ-Львів-Париж-Торонто. 2001. 464 стор. ISBN 1-879070-13-8 (перше видання 1960 року; це друге, доповнене видання)

11. Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2009. - Т. 6 : Ла - Мі. - С. 425. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1028-1.

12. Тарапон О. Мазепа Іван // Енциклопедичний словник символів культури України / За заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. - 5-е вид. - Корсунь-Шевченківський: ФОП Гавришенко В.М., 2015. - С. 468. - 912 с. ISBN 978-966-2464-48-1

13. Korrespondent.net. В УПЦ МП нагадали, що анафема на гетьмана Івана Мазепу недійсна (ru).

14. Вселенський патріархат вважає анафему Мазепи неканонічною. https://ukr.lb.ua/. Лівий берег. 2018-09-17.

15. Вселенський патріархат вважає російську анафему Мазепі неканонічною. https://zaxid.net/. Захід.net. 2018-09-17.

16. Боднарук, Л. Лучани вшанували гетьмана Мазепу / Леся Боднарук // Волинь. - 2013. - 18 трав. - С. 6.

17. В області відкрили пам'ятник Івану Мазепі. Харківська областна державна адміністрація. 22 липня 2017 року.

Вінтоняк О. Анатема на гетьмана Мазепу // Український історик. - 1990. - № 01-04.

Демянюк. І. ДО ПИТАННЯ ПРО ОЦІНКУ ДЕРЖАВНО-ПОЛІТИЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ГЕТЬМАНА ІВАНА МАЗЕПИ // Нова педагогічна думка. Науково-методичний журнал. № 3 / 2009 р. - Рівне, 2009. - с. 69-72.

Іван Мазепа. На терезах вічності // Тематичний бібліографічний покажчик - МСМБ "Молода гвардія", березень 2009 р.

Іван Мазепа: Худож.-док. кн.: Для серед. і ст. шк. віку. (Упоряд. і передм. В. О. Шевчука); Худож. Л. А. Кацнельсон.- К.: Веселка, 1992.- 132 с.

Історичні постаті України / Упоряд. О. В. Болдирєв. - Одеса, 1993.

Історія України в особах: IX-XVIII ст.- К.: Україна, 1993.- 396 с.

Ковалевська О. Збірник "Мазепа": реконструкція видавничого проекту 1939-1949 років. - К. : Темпора, 2011. - 176 с.

Костомаров М. І. Історія України в життєписах визначних її діячів. - Львів, 1918. - 494 с.

Кресін О. Мазепа // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол. Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.] - : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1998-2004. - ISBN 966-749-200-1.

Крупницький Б. Гетьман Мазепа та його доба. - К. : Україна, 2001. - 240 с. - ISBN 966-524-097-8.

Крупницький Б. Гетьман Мазепа та його доба. - К. : Україна, 2003. - 240 с.: іл.

Крупницький Б. Гетьман Пилип Орлик (1672-1742): його життя і доля. - Мюнхен, 1956.

Луців В. Гетьман Іван Мазепа. - Торонто, 1954. - 130 с.

Оглоблин О. Гетьман Іван Мазепа та його доба. - Нью-Йорк, 1960. - 461 с.

Оглоблин О. Гетьман Іван Мазепа і Москва // Український історик. - 1989. - № 04; 1990, № 01-04; 1991, № 01-02.

Павленко С. Іван Мазепа як будівничий української культури. - К. : Вид. дім "КМ Академія", 2005. - 304 с.

Павленко С. Іван Мазепа. - К. : Вид. дім "Альтернативи", 2003. - 416 с.: іл.

Павленко С. Оточення гетьмана Мазепи: соратники та прибічники. - К. : Вид. дім "КМ Академія", 2004. - 602 с.

Павленко С. Військо Карла XII на півночі України. - К.: Видавничий дім "Києво-Могилянська академія", 2017. - 512 с.

Павленко С. Іван Мазепа. Прижиттєві зображення гетьмана та його наближених. - К.: Мистецтво, 2018. - 208 с.

Радишевський Р., Свербигуз В. Іван Мазепа в сарматсько-роксоланському вимірі високого бароко. - К. : Вид. центр "Просвіта", 2006. - 551 с.

Радовський В. Тамга гетьмана Мазепи. - Львів: Центр Європи, 2012. - 234 с.

Салтан О. М. Харківський портрет гетьмана Івана Мазепи / О. М. Салтан //Гілея: науковий вісник. Збірник наукових праць. - К.: Гілея, 2017. Спеціальний випуск Пам'яті Володимира Кривошеї. - С. 60-65. - Режим доступу до статті: http://gileya.org/index.php?ng=library&cont=long&id=145. - 30.06.17.

Символи волі // Український тиждень, № 20, 2010. - С. 52-53.

Станіславський В. Мазепа Іван Степанович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2009. - Т. 6 : Ла - Мі. - С. 421-425. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1028-1.

Субтельний О. Мазепинці. Український сепаратизм на початку XVIII ст. - К. : Либідь, 1994. - 240 с.

Таїрова-Яковлева Т. Г. Іван Мазепа і Російська імперія. Історія "зради". - К. : Кліо, 2012.

Таирова-Яковлева Т. Г. Мазепа.- М.: Молодая гвардия, 2007.- 271 [ 1 ] с: ил.- (Жизнь замечат. людей: Сер. биогр.;Вып. 1041) ISBN 978-5-235-02966-8

Чижевський Дмитро. Забутий віршик Івана Мазепи // Чижевський Дмитро. Українське літературне бароко: Вибрані праці з давньої літератури. - К.: Обереги, 2003. - 576 с. - (Київська бібліотека давнього українського письменства. Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України).

Акты ЮЗР, т. XI, с. 496-497, 570; "Собраніе Государственных Грамот и договоров", ч. IV, с. 315, 316. Апанович, с. 264-265

Бантыш-Каменский Д. Жизнь Мазепы. - М., 1834.

Енсен А. Мазепа: исторические картины. - К. : Український письменник, 1992. - 205 с.

Костомаров Н. И. Исторические монографии и исследования. - Т. XVI. - Мазепа и мазепинцы. - СПб., 1905. - 216 с.

Костомаров Н. Иван Мазепа. - М. : Республика, 1992. - 335 с.

Уманец Ф. Гетман Мазепа. - СПб., 1897. (рос.)

Універсали Івана Мазепи 1687-1709: Матеріали до українського дипломатарію. Ч. 1. - Київ; Львів: НТШ, 2002. - 757 c. - (Універсали українських гетьманів).

Універсали Івана Мазепи 1687-1709: Матеріали до українського дипломатарію. Ч. 2. - Київ; Львів: НТШ, 2006. - 763 c. - (Універсали українських гетьманів).

Доба гетьмана Івана Мазепи в документах / Відповідальний ред. І. Ситий; Упорядн. С. Павленко. Чернігівський історичний музей ім. В. В. Тарновського; Канадський інститут українських студій Альбертського університету; Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського.- Київ: Bид. дiм "Києвo-Мoгилянська aкaдемiя", 2007.- 1144 с.

Україна доби Івана Мазепи. 1708-1709 роки в документальних джерелах / Упорядник С. Павленко. Київ: Мистецтво, 2019. 496 с.

Ясь О. В. Невикінчена" харизма. Образ Івана Мазепи в конструкції Мазепинського Ренесансу Олександра Оглоблина // Український археографічний щорічник: Нова серія. - 2009. - Т. 16/17, вип. 13/14. - С. 398-414. https://www.academia.edu/21623574/

Біляцька В. П. Художньо-біографічна модель образу Мазепи в сучасних історичних романах у віршах // Питання літературознавства. - 2014. - № 89. - С. 235-246.

Weintraub, Wiktor. "Review: The Mazeppa Legend In European Romanticism By Hubert F. Babinski." Keats-Shelley Journal, vol. 25, 1976, pp. 176-179. (англ.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Степа́нович Мазе́па (Коледи́нський) ( 20 березня [ 2 квітня] 1639, Мазепинці або ж, за іншими даними, 29 серпня [ 11 вересня] 1639, Біла Церква - 21 вересня [ 2 жовтня] 1709 за іншими джерелами, у ніч з 21 на 22 вересня, Варниця) - український військовий, політичний і державний діяч.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кирило Григорович Розумовський

Гетьман Війська Запорозького

Правління

1750- 1764

Обрання

22 лютого 1750

Наступник

посада скасована, Павло Скоропадський, як Гетьман України

Біографічні дані

Імена

Кирило Григорович Розум (при народженні)

Народження

29 березня 1724
Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина

Смерть

21 січня 1803 (78 років)
Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія

Діти

Олексій, Андрій, Петро, Григорій, Іван, Лев, Наталія, Єлизавета, Анна

Династія

Розумовські

Нагороди

Медіафайли у Вікісховищі

Кирило Розумовський (, Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина - 9 (21) січня 1803, Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія) - український військовий, політичний та державний діяч, останній Гетьман Війська Запорозького. Представник козацького роду Розумовських. Граф та генерал-фельдмаршал Російської імперії.

З Санкт-Петербурга Кирило був посланий, під опікою ад'юнкта Академії Наук Григорія Теплова, на навчання за кордон ( Німеччина, Франція, Італія), де перебував у 1743- 1745 і навчався в університетах Кенігсберга, Берліна, Геттінгена, Страсбурга під керівництвом відомих вчених Ейлера та Штрубе.

У червні 1744 року разом зі старшим братом був удостоєний графського титулу. 1744 року Імператриця Єлизавета Петрівна під час відвідин Києва обрала місце для будівлі Маріїнського палацу за проектом Бартоломео Растреллі, саме для графа Розумовського.

Після повернення з-за кордону 1745 року одержав чин дійсного камергера. Маючи гарну зовнішність, чудову освіту та приємні манери, швидко завойовує високий авторитет у імператорському дворі. Повернувшись до Петербурга, 1745 р. був призначений президентом Російської Академії Наук ( 1746). 1746 року одружився з родичкою імператриці Єлизавети I, Катериною Наришкіною.

У 1746 році 18-річного Розумовського призначено президентом Петербурзької Академії наук. Ідучи назустріч проханням Олексія Розумовського та козацької старшини, Єлизавета Петрівна відновила гетьманство, скасоване після смерті гетьмана Данила Апостола 1734 року.

5(16).V.1747, на домагання козацької старшини, підтриманої Олексієм Розумовським, імператриця Єлизавета I Петрівна іменним указом "Про Буття в Малоросії гетьманові за колишніми норовами і звичаями" [Архівовано 4 Серпня 2016 у Wayback Machine.] відновила гетьманат.

На Глухівській раді 22 лютого 1750 року за вказівкою імператриці гетьманом Лівобережної України обрано Кирила Розумовського. Однак самого Кирила на церемонії не було, він не захотів їхати зі столиці в провінцію. 31 липня 1750 року Кирило Розумовський отримав грамоту Єлизавети про відновлення гетьманської резиденції в Батурині. В 1751 р. гетьман поїхав у Глухів і Батурин.

Реформа Гетьманщини

Кирило Розумовський намагався перебудувати Гетьманщину на європейський лад. У процесі цієї перебудови виявилися дві головні політичні течії серед вищої козацької старшини. Одна з них, консервативна (речниками її були генеральний писар Андрій Безбородько й генеральний підскарбій Михайло Скоропадський), намагалася, зберігаючи традиційний козацький устрій Гетьманщини, наблизити його до шляхетського ладу Речі Посполитої. За гетьманування Кирила Розумовського Гетьманщину було поділено на повіти, запроваджено систему шляхетських судів - земських, ґродських і підкоморських ( 1760- 1763), війтівські посади у великих містах передано до козацької старшини. Поширилися політичні права старшини, яка частіше брала участь у старшинських з'їздах, "зібраннях", а згодом ( 1763- 1764) у "Генеральному зібранні" в Глухові для обговорення важливіших справ і проектів державних реформ. Термін "шляхетство" став офіційною назвою козацької старшини. Поруч з тим ішов процес обмеження прав посполитих, але одночасно було відкрито ширший доступ до старшини представникам некозацьких верств (духовенство, міський патриціат тощо).

Це пожвавлення політичного життя й думки у Гетьманщині було пов'язане з діяльністю самого К. Розумовського. Він намагався - але без успіху - дістати право дипломатичних зносин, дбав про розвиток української торгівлі й промисловості, розпочав широку програму "національних строєній" (у зв'язку з проєктом перенесення столиці до Батурина - цими заходами керував Григорій Теплов), реформував козацьке військо ("воїнська екзерциція", за проєктом полковника лубенського Івана Кулябки та інші заходи), планував відкриття університету в Батурині, сприяв розвиткові української науки (зокрема історії), літератури й мистецтва.

Останній гетьман

Російський уряд прагнув централізувати імперію та ліквідувати політичні устрої на приклад Гетьманщини (указ 1754 року про контроль над фінансами Гетьманщини; скасування індукти й евекти у 1754 р.; ліквідація митного кордону між Росією й Гетьманщиною 1755 року; вилучення Києва з-під влади гетьмана; передача українських справ знову у відомство Сенату і контроль над наданням урядів і маєтків гетьманом тощо).

У своїй присязі, даній Єлизаветі Петрівні у двірській церкві, Розумовський зобов'язувався бути "вірним, добрим і слухняним рабом і підданцем і народ малоросійський до вірності і послуху приводити".

Але натомість він, як і його оточення з-поміж найпередовішої української старшини, яка свято зберігала пам'ять про часи Хмельницького, Мазепи, використав відновлення гетьманства як можливість відродження й зміцнення української державності. Хоч Розумовський був найбільшим землевласником в Україні і одним з найбагатших власників у Росії, він, на відміну від багатьох його попередників та сучасників, почав дбати й про своє оточення, зміцнювати зв'язки, зокрема й родинні, між впливовими українськими старшинами. Прагнучи зміцнити гетьманську владу, він через шлюби своїх дітей поріднився з Журавками, Кочубеями, Апостолами, Галаганами, Валькевичами, Дараганами. Гетьман без дозволу царського уряду роздавав старшині у володіння вільні маєтності, сотенні містечка й села.

Ще з часів Петра І полковники в Україні призначалися лише за погодженням з царським урядом. Гетьман Розумовський, використовуючи своє становище при царському дворі, почав сам призначати своїх прихильників на ці посади. Під тиском гетьмана вийшов царський указ від 13 січня 1752 року, про заборону поширення на українців "холопства" ( кріпацтва), а тих, хто переступав цей указ, оголошено було злочинцями й ослушниками. Без дозволу гетьмана заборонялося чинити арешти українців, окрім карних злочинців. Для підтримання встановлених правил та з метою запобігти порушенням указу Розумовський запровадив при своєму дворі особливу канцелярію для приймання листів, скарг, прохань і документів від населення, що було якісно важливим кроком у запобіганні зловживань старшин та царської адміністрації й сприяло зміцненню автократичної влади гетьмана. Крім того, Розумовський вів доволі самостійну економічну політику, сам встановлював митні збори й не посилав звіту в Петербург. Він почав реформувати армію, вводити однострій - сині мундири - у полки.

Новий уряд Катерини II посилив централістичну політику щодо підросійської України. З другого боку, соціальна політика К. Розумовського й перетворення Гетьманщини на державу шляхетського типу поглибили соціальні суперечності, а династичні плани К. Розумовського викликали опозицію й опір з боку шляхетської аристократії. До того додалися ще великі втрати України внаслідок її участі у Семирічній війні. У цих умовах Катерина II скористалася з петиції про спадкове гетьманство в роді Розумовських, і 1764 року примусила Кирила Розумовського зректися з гетьманства, за що йому зберегли становище високого достойника Російської імперії, забезпечили велику пенсію й надали у власність колишні гетьманські маєтки, зокрема, Батурин.

Понад 11 років ( 1755- 1767) проводив то за кордоном, то в обох російських столицях. В кінці життя повернувся до Батурина, де і прожив останні 9 років. Тут він збудував для себе розкішний палац, де зібрав одну з найбагатших у Європі бібліотек.

Заповів поховати себе в склепі збудованої ним на зламі 18-19 ст. Воскресенської церкви. Її звели на місці зруйнованого мазепинського Троїцького собору. 1927 року радянські чиновники відкрили і пограбували його склеп, але останки гетьмана залишилися в його могилі.

З дня заснування до 1741 року в академії було 4 президенти. Всі вони були німці: Л. Л. Блюментрост, Г. К. Кайзерлінг, І. А. Корф, К. Бревен. З початком правління Єлизавети Петрівни зухвальства німців у імперії почали придушуватись. Не обійшли увагою й Академію наук. Потрібно було знайти нового голову, але підходящої кандидатури не могли знайти перших 5 років правління Єлизавети Петрівни. Взагалі, вчених російського походження в тодішній Російській імперії було не надто багато. Ломоносову, якого відправили навчатися закордон, обіцяли посаду екстраординарного академіка, але на нього, попри беззаперечну геніальність, дивилися дещо з підозрою і призначили лише ад'юнктом. Михайло Ломоносов був досить запальною персоною і до своїх цілей з русифікації академії він часто не боявся говорити речі, які потрібно було тримати при собі.

Кандидатуру президента знайшли випадково. Після поїздки закордон на навчання Кирило Григорович за свідченнями сучасників став зовсім іншою особистістю. У своїх спогадах Катерина ІІ дуже схвальними відгуками висловлювалася про Кирила, говорячи, що за декілька років він став набагато освіченішим і витриманішим в своїх манерах, аніж його старший брат. Всі при дворі були в захваті від його краси і манер.

Молодому вісімнадцятирічному графу потрібна була міцна і сильна опора в Академії. Він вирішив зробити ставку на Михайла Ломоносова, який мав суперечності в поглядах як з німцями, так і з росіянами. Перший крок до порядку, молодий гетьман втілив за рахунок створення нового штату та регламенту, який був підписаний імператрицею 27 червня 1747 року. За ним Академія була розділена на 2 частини - власне академію і університет. Академію мали складати 10 академіків і при кожному з них ад'юнкт і десять почесних членів, які працюють поза академією. Всі ад'юнкти мали бути росіянами. Вести документацію на засіданнях Академії мав конференц-секретар. В статуті вказана норма, за якою академіки мали виконувати доручення урядових органів, бібліотека, кунсткамера, типографії, книжкова лавка збережені при Академії. Річний бюджет академії становив 53298 рублів.

Наступним кроком Кирила Григоровича було вивчення історії і географії. В 1760 році розпорядженням Сенату були зобов'язані всі регіональні уряди з доставки географічних відомостей для публікації великого Атласу Російської імперії. Збиралися відомості про всі церковні будівлі з метою вивчення їх історії. Тим не менше історична наука перебувала в стані "ембріону" в Російській імперії. Фактично першою дисертацією, яка дала поштовх до вивчення історії, стала праця Міллера "Происхождение имени и народа российского". В результаті дискусії, яка розгорілася навколо неї почалося вивчення даної галузі. Найбільшим противником Міллера виступав Ломоносов. З 1751 року Ломоносов почав активно займатися вивченням історії і в 1760 році видав "Краткий российский летописец".

Після 1748 року Кирило Григорович активно підтримував Ломоносова. В цьому ж році за написання оди на честь сходження на престол Єлизавети Петрівни він виклопотав премії Ломоносову в розмірі 2000 рублів. Для заохочення Ломоносова, Кирило Григорович розпорядився привести академічну лабораторію в такий стан, щоб вчений міг спокійно займатися своїми дослідами в області хімії. Ломоносов став улюбленцем графа Розумовського і користувався його підтримкою у всіх починаннях.

Досить складна ситуація була також і з університетом, де фактично не було студентів. Для поповнення складу студентства Кирило Григорович вимагав з Невської, Московської і Новгородської семінарій найкращих вихованців. Правда першим часом справи тут не ладились, бо студенти не підкорялися наказам, могли грубити керівництву... Новим ректором замість відомого Міллера було призначено Крашеннікова, який стабілізував ситуацію.

Кирило Григорович розумів, що без активного книговидання справа Академії не має сенсу, тому в 1748 році він розпорядився, щоб "переводили и печатали книги гражданского разного содержания, в которых польза и забава соединена б была с пристойным к светскому житию нравоучением".

В 1750 році після обрання Кирила Григоровича малоросійським гетьманом, він прохав імператрицю відійти від справ в Академії, але отримав відмову, тому вимушений був постійно розриватися між Глуховим і Петербургом.

Від справ Академії він фактично відійшов в 1765 році, коли його становище при дворі дещо похитнулося, через заяву Мировича, який на суді з приводу спроби визволити зі Шліссельбурзької фортеці Іоанна Антоновича з ціллю посадити останнього на престол, назвав Кирила Григоровича, як особу, яка стала ініціатором даної ідеї, що стало здивуванням як для суддів, так і для самого Розумовського. Тим не менше, офіційно на посаді Президента Академії Наук Кирило Григорович залишався до 1798 року.

За бажанням імператриці Єлизавети 27 жовтня 1746 року Разумовський одружився з фрейліною імператорського двору Катериною Іванівною Наришкіною (1729-1771). У подружжя було шість синів і п'ять дочок :

Наталія Кирилівна (1747-1837), фрейліна, з 1772 року була у шлюбі за Миколою Олександровичем Загряжським (1743-1821).

Олексій (1748-1822) - перший в Росії міністр народної освіти (1810-1816).

Єлизавета Кирилівна (1749-1813), фрейліна, з 1776 року була у шлюбі за Петром Федоровичем Апраксіним (1728-1813).

Петро (1751-1823) - генерал-поручик, дійсний таємний радник, обер-камергер, в 1774 році проти волі батька одружився з фрейліною С. С. Чарторийською, з дому Ушакових (1746-1806).

Андрій (1752-1836) - дипломат, меценат, дійсний таємний радник 1-го класу.

Дарина Кирилівна (1753-1762), померла дев'ятирічною дитиною, похована в сімейній усипальні своєї матері у Верхньо-Петрівському монастирі.

Ганна Кирилівна (1754-1826), фрейліна, відрізнялася красивою зовнішністю, була у шлюбі за В. С. Васильчиковим. Її прямі нащадки - Династія Скоропадських - Монархічний Дім, що правив Україною у 1918 році.

Лев (1757-1818) - згодом генерал-майор; вихователем його у 1769-1775 роках був учень Григорія Сковороди Михайло Ковалинський.

Григорій (1759-1837) - геолог, мінералог, біолог.

Іван (1761-1802) - генерал-майор.

У 2003 р. в Україні відзначали ювілей двох шедеврів архітектури, пов'язаних з долею родини Розумовських, - 200-річчя гетьманського палацу в Батурині та 240-річчя собору Різдва Богородиці в Козельці.

(укр.) Голобуцький Володимир. Розділ XIV. Нова Січ // Запорозьке козацтво. - К.: Вища шк., 1994. [Архівовано 1 Квітня 2010 у Wayback Machine.]

(рос.) Бантыш-Каменский Д. Н. 14-й генерал-фельдмаршал граф Кирилл Григорьевич Разумовский // Биографии российских генералиссимусов и генерал-фельдмаршалов: Часть 1-2. - М.: Культура, 1991. - 620 с. [Архівовано 8 Червня 2009 у Wayback Machine.]

(укр.) Розумовський Кирило // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1973. - Кн. 2, [т. 7] : Пряшівщина (продовження) - Сибір. - С. 2556.

Васильчикова А. А. Семейство Разумовскихь. - Т.1. - СПб, 1880

Модзалевський В. Л. Малоросийский родословникь. Т.4. - Киев, 1914

Путро О. І. Гетьман Кирило Розумовський і його доба (з історії державотворення XVIII століття). - Київ, 2008

Лазорський Микола. Гетьман Кирило Розумовський. Роман-хроніка 18 віку.- К.: Український Центр духовної культури, 1996.- 592 с.- (Укр. іст. роман). ISBN 5-7707-5394-3

Історія України в особах: IX-XVIII ст. К.:Видавництво "Україна", 1993, 396 с.

Ситий I. Клейноди останнього украïнського гетьмана//Знак.-2005.-N° 24, с. 8-9.

Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Кирило Розумовський - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Кирило Григорович Розумовський Гетьман Війська Запорозького Правління 1750- 1764 Обрання 22 лютого 1750 Наступник посада скасована, Павло Скоропадський, як Гетьман України Біографічні дані Імена Кирило Григорович Розум (при народженні) Народження 29 березня 1724 Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина Смерть 21 січня 1803 (78 років) Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія Діти Олексій, Андрій, Петро, Григорій, Іван, Лев, Наталія, Єлизавета, Анна Династія Розумовські Нагороди Медіафайли у Вікісховищі Кирило Розумовський (, Лемеші, Козелецька сотня, Київський полк, Гетьманщина - 9 (21) січня 1803, Батурин, Чернігівська губернія, Російська імперія) - український військовий, політичний та державний діяч, останній Гетьман Війська Запорозького.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Останній Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Хмельницький |  Біографія | Цікаві факти |

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
РЕАЛЬНА ІСТОРІЯ

# data[].attributes.attachment_link.title
Що ховає нащадок останнього гетьмана України? Реальна історія з Акімом Галімовим

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олександр Петрик

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман Петро Дорошенко — «сонце Руїни»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Іван Мазепа

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Хмельницький – перший гетьман вільної Україн...

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна за часів гетьмана Кирила Розумовського | Пишемо історію

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці великих Українців. Богдан Хмельницький

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.question
Діяльність якого гетьмана Вам найбільше імпонує?

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.poll_choices[].choice_text
П. Дорошенка

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.poll_choices[].choice_text
Б. Хмельницького

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.poll_choices[].choice_text
К. Розумовського

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Останній Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Мазепа. Біографія. Історія України.