# data[].attributes.body
Ассирійська імперія швидко зростала. У VIII ст. до н. е. вона завдала поразки державі Урарту на Південному Кавказі. Тиглатпаласар ІІІ проголосив себе одночасно царем Вавилону. Це було демонстрацією могутності — ассирійці, очевидно, відчували культурну вищість Вавилону, тому намагалися вдати із себе не завойовників, а визволителів, навіть визнавши вавилонських богів.

# data[].attributes.attachment_caption
Єгипет - дарунок Нілу

# data[].attributes.body
Здавна регіон був поділений між громадами на окремі райони — номи. Поступово номи об’єднувалися: близько 3000 р. до н. е. вже існують два царства, що змагаються між собою. Нижній Єгипет розташований на півночі, у дельті Нілу, яка ділить його на численні рукави перед впадінням у море. Верхній Єгипет — на півдні, на вузькій смужці землі вздовж річки. Близько 2850 р. до н. е. два царства об’єднав напівлегендарний

правитель міста Мемфіс Менес, який прийняв титул «володар Верхнього та Нижнього Єгипту». Сам титул свідчить про відмінність від месопотамських амбіцій «володарів світу». Єгипетська монархія дбала насамперед про безпеку власних кордонів, а не про завоювання сусідів.

# data[].attributes.headline
Стародавній Шумер

# data[].attributes.subject
Стародавній Шумер

# data[].attributes.body
Перші відомості про цивілізацію шумерів сягають ІІІ тис. до н. е. Можливо, вона виникла і раніше. Походження цього народу не відоме, але у зазначений час він уже створив міста у міжріччі річок Тигр та Євфрат. Цей регіон мав назву Міжріччя, або Месопотамія. Кожне місто було окремою державою. Влада в містах шумерів концентрувалася в руках вождя, який з часом перетворився на монарха. Шумери називали його лугаль (велика людина). Монарх вважався земним представником бога — покровителя міста. В уявленнях шумерів кожне місто належало одному з богів, який і був справжнім його володарем. Завданням монарха було правильно зрозуміти волю богів та дбати про підданих. Для цього зводилися храми, будувались канали та греблі, розвивалося господарство.

# data[].attributes.body
На зміну Аккадській імперії близько 2000 р. до н. е. прийшли нові завойовники — семітські племена аморитів. Одна з утворених ними держав поступово виходить у лідери і знову об’єднує всю Месопотамію. Так утворилося Вавилонське царство, розквіт могутності якого припав на XVI ст. до н. е. За правління царя Хаммурапі, Вавилон став найбільшим містом світу, а його імперія мала понад мільйон підданих. Найбільш відомий цей монарх кодексом законів. Це була збірка законів і судових рішень, що мала представити Хаммурапі як взірця справедливого правителя та показати, як має правити добрий монарх. Кодекс говорить про те, що устрій Вавилонської імперії постає з вічних принципів справедливості, встановленої богами. І найважливішим із них є принцип ієрархії. Люди поділяються на нерівні за статусом групи. Життя представників кожної групи мало різну цінність.

# data[].attributes.headline
Перська держава

# data[].attributes.subject
Перська держава

# data[].attributes.body
Період розквіту в історії держав Стародавнього Сходу добігав кінця. І саме в цей час була утворена найвеличніша імперія, до складу якої увійшли землі від Індії до Лівії у Північній Африці. Утворилася дійсно всесвітня монархія. Її творцями стали племена індоєвропейців — аріїв, походження яких у науці досі залишається дискусійним. Спочатку вони у VII ст. до н. е. утворили Мідійську імперію, здолали Ассирію та досягли Кавказу. У середині наступного століття мідійців здолали перси під проводом царя Кіра — засновника династії Ахеменідів. За 11 років він підкорив території від Індії до Середземного моря та кордонів Єгипту. Перська імперія заклала нову політичну традицію — поєднання імперських інтересів з повагою до місцевих традицій. Син Кіра Камбіз розширив імперію на Захід — він підкорив Єгипет та інші землі в Африці. Уперше весь регіон «Родючого Півмісяця» перебував під владою однієї держави. Династію продовжив цар Дарій. Він запровадив в імперії єдину релігію — зороастризм. Величезна імперія була поділена на провінції, владу в яких здійснювали губернатори — сатрапи. Вони призначалися монархом і були йому підконтрольні. Кожна провінція зберігала свої особливості і традиції. Основою добробуту імперії була чудово організована система збору податків. З підкореної малоазійської держави Лідії Дарій запозичив грошову систему з використанням монет. Були створені мережа транспортних шляхів та поштова служба.

# data[].attributes.body
Реформи Дарія I :

1. Створення 20 сатрапій(області)

2. Вуха і Очі Царя

3. Золотий Дарик(грошова одиниця)

4. Царська дорога(111 зупинок і 2683 км)

5. Створення власної охорони(армії) "Безсмертних"

# data[].attributes.body
«Річкові цивілізації» та імперії виникали і за межами «Родючого Півмісяця». Найпомітніший слід вони залишили в долинах великих річок Далекого Сходу — Хуанхе і Янцзи. У XVIII ст. до н. е. тут утворилася держава Шан. Вона стала зародком держави, яку ми сьогодні називаємо Китай. Для стародавніх китайців божеством було небо (тянь). Саме небо обирає гідну людину, або родину для правління «усім, що є під небом». Тому свою державу давні китайці називали «Піднебесною» і вважали, що її правитель має нести справедливість та порядок по всьому світу. У цьому ми вбачаємо ідею «всесвітньої імперії». Близько 221 р. до н. е. володар однієї з китайських держав — держави Цінь переміг суперників і проголосив Імперію Цінь, прийнявши титул Цінь Шіхуанді. Він створив централізовану деспотичну державу, розвинений чиновницький апарат, військо та систему оборонних споруд для захисту від кочовиків. Попри жорстокість і насильство імператорської влади, її сприймали як необхідну умову порядку та справедливості. Протягом двох тисяч років велике розмаїття етнічних, культурних, мовних спільнот Китаю інтегрувалося в імперську китайську культуру. Культура отримала назву хань за назвою Імперії Хань, яка існувала у ІІІ ст. до н. е. Китайська держава не зазнає суттєвих змін аж до ХХ століття.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Китайська Імперія

# data[].attributes.body
Ще одна «річкова цивілізація» виникла у долинах річок Інд і Ганг на території сучасної Індії. Археологи знайшли в долині Інду більше 500 поселень ІІІ тис. до н. е. Найбільшими з них були міста Мохенджо-Даро і Хараппа. Вважають, що вони належали племенам дравідів, які створили розвинуте господарство і мали свою писемність. Їхню цивілізацію назвали хараппською, але відомо про неї небагато — вона зникла близько XVIII ст. до н. е. з невідомих причин, а її писемність досі залишається нерозшифрованою. У І тис. до н. е. в долину Гангу прийшли з півночі вже відомі нам кочові племена аріїв. Вони витіснили дравідів далі на південь Індії та осіли на їхніх землях. Арії жили племінними союзами на чолі з вождями — раджами. Поступово вони перетворилися на монархів півтора десятка невеликих держав. Наприкінці IV ст. до н. е. один із раджів — Чандрагупта з роду Маур’їв — об’єднав аріїв під своєю владою. Нетривале піднесення держави Маур’їв припадає на правління його сина — царя Ашоки. Він створив систему централізованого управління, особисто призначав державних чиновників, контролював збір податків, був верховним суддею. Ашока спробував запровадити в державі нову єдину релігію — буддизм, але наразився на спротив жерців і великого успіху не досяг. Після смерті Ашоки, держава почала розпадатися на низку невеликих державних утворень, частина її потрапила під владу персів. На початку ІІ тис. до н. е. єдиної держави в Індії вже не існувало.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Індійська Імперія

# data[].attributes.headline
Хетська держава

# data[].attributes.subject
Хетська держава

# data[].attributes.body
Найбільш яскравим прикладом держав осілих кочовиків стала Хетська держава. Важко сказати, як і коли виник народ хети, але близько 1800 р. до н. е. їх держава вже існувала у Малій Азії. Військовий наступ хетів на держави Сходу розпочався при правлінні Хаттусілі І. Саме він заклав практику міжнародних договорів — своєрідний зародок міжнародного права. Монарх у хетів не вважався богом, отримував владу від народу та більше походив на племінного вождя. Близько 1530 р. до н. е. хети здійснили похід на Вавилон. Але успіх закріпити не вдалося — спалахнув конфлікт між монархом і знаттю. Перемогли у цьому протистоянні монархи — з XV ст. до н. е. вони почали передавати свій титул у спадок нащадкам. Найвище піднесення Хетської держави припало на період правління Суппілуліуми І. Правителя почали називати «моє Сонце», що свідчило про зміну його статусу. Хетська імперія загинула не внаслідок тривалої кризи, а майже миттєво — близько 1200 р. до н. е. Її знищили «народи моря».

# data[].attributes.headline
Ізраїльська держава

# data[].attributes.subject
Ізраїльська держава

# data[].attributes.body
Давньоізраїльське царство. Його утворили скотарські кочові племена семітів — євреїв. Важливо, що у євреїв виникло уявлення про єдиного всесвітнього Бога, з яким вони уклали договір — Заповіт. За легендою, це сталося за часів патріарха Авраама, який привів євреїв до Палестини. Інша легенда розповідає про «полон» євреїв у Єгипті, їх страждання під владою фараона та звільнення народу великим вождем пророком Мойсеєм. Після цього начебто євреї повертаються у Палестину. Під час тривалої мандрівки пустелею Бог являється Мойсею й дає йому закони для управління народом. Після повернення євреї відвоювали Палестину, розподілили її між 12 єврейськими племенами. Їхня єдність трималася на спільній релігії та святинях. Племена зберігали самостійність і взаємодіяли лише за потреби під проводом спільних вождів — суддів. Але необхідність захисту від зовнішніх загроз все ж змусила євреїв утворити монархію. При цьому влада царів була обмеженою, справжніми провідниками спільноти були релігійні лідери — священники і пророки. Першим царем Давньоізраїльського царства став Саул. Він продовжив завоювання та об’єднав країну. Після його смерті завершив цю справу цар Давид близько 1000 р. до н. е. Столицею єдиної держави стало місто Єрусалим. Розквіт царства припав на час правління сина Давида — царя Соломона. Але після його смерті поновилося давнє племінне суперництво, і держава розпалася: на Півночі утворюється царство Ізраїль, на Півдні — Юдея. Ці утворення були безпорадними перед сусідніми імперіями. У 722 р. до н. е. Ізраїльське царство підкорила Ассирія. Юдея протрималася ще півтора століття, але в 586 р. до н. е. нововавилонський цар захопив Єрусалим і депортував значну кількість населення. Після підкорення Вавилону персами євреям дозволять повернутись на Батьківщину, але держава вже не відновиться. Однак виникла унікальна ситуація: оскільки в уявленні євреїв Бог укладав Заповіт з народом, а не з державою, то і народ не зникає з падінням держави, громада продовжує існувати.