# data[].attributes.body
Vaig provar de fer memòria, però una completa buidor inundava el meu cap. Em vaig espantar, perquè era una sensació molt estranya: reaccionava al nom d’Enric, i sabia què era un hospital Vaig provar de fer memòria, però una completa buidor inundava el meu cap. Em vaig espantar, perquè era una sensació molt estranya: reaccionava al nom d’Enric, i sabia què era un hospital i una infermera i un termòmetre, però era incapaç d’anar enrere en la memòria. Com si totes les peces dels records s’haguessin barrejat i només distingís, enterbolits, un pilot de fets, i noms, i rostres, disposats ara sense ordre ni concert. una infermera i un termòmetre, però era incapaç d’anar enrere en la memòria. Com si totes les peces dels records s’haguessin barrejat i només distingís, enterbolits, un pilot de fets, i noms, i rostres, disposats ara sense ordre ni concert.

Daniel Fuentes

# data[].attributes.body
El dia és mort del tot quan només fa uns minus que ha començat; quan, pel que sigui, jo torno a ser alla. I el dia mort no hi ha déu que el ressusciti.

Anna Mir

# data[].attributes.body
“Sóc un error. Sóc la meitat d’un conjunt que no existeix.”

(p.124)

Biel Pujolràs.

# data[].attributes.body
Van deixar clar de bon principi que ells no eren qui per dubtar de la meva amnèsia; em van dir que els neuròlegs de l’hospital els havien informat de la meva situació clínica. «Una altra cosa», va dir un d’ells, «és que vostè provi d’enganyar-los fingint una pèrdua de memòria que potser no és tan devastadora com sembla.»

# data[].attributes.body
Mort jo sóc allà i no puc fer res. Jo sóc al lloc on no haviem de ser fa anys, però hi érem, i de cop tot torna, tots els minuts, tots els segons, totes les paraules, tots els moviments. Tornen ells, és clar, tots dos. Jo els veig i m'hi acosto. No es mouen; s'estan quiets com estatues, com figures de cera, i jo m'hi apropo i camino al voltant seu, i els estudio de prop com faria un geoleg amb una pedra, un naturalista amb un ocell, un arqueöleg amb una troballa. Mentre em moc al voltant d'aquelles figu-res, ja sé que el dia és mort. I comença el viacrucis, que diu la mare. El terror, l'horror, el dolor; les punxades, els ofecs, les angoixes. El dia és mort del tot quan només fa uns minus que ha començat; quan, pel que sigui, jo torno a ser alla. I el dia mort no hi ha déu que el ressusciti.

IRENE VAZ

# data[].attributes.body
Desitjava, però, l'Unai que jo li salvés la vida?La seva intenció no havia estat, precisament, treure-se-la, uns segons abans de disparar?

# data[].attributes.body
Ahir vaig tenir un dia mort. Els dies morts són aquells en els quals tot convergeix estratègicament per fer-me desgraciat. Per tenir ganes de morir. Per tenir ganes de fer un clot a terra i sepultar-m'hi. Dies de baves, merda i vòmit. Dies de tenir cap i cos paralitzats. Dies d'ofegar-me, de prendre píndoles i calmants. Dies, i això em repugna, de necessitar l'ajuda dels pares. La meva actitud els dies de mort els mata.

(pàg. 123)

Felip Alfaro Ramirez.

# data[].attributes.body
era incapaç d’anar enrere en la memòria. Com si totes les peces dels records s’haguessin barrejat i només distingís, enterbolits, un pilot de fets, i noms, i rostres, disposats ara sense ordre ni concert.

(Pàg 12)

Daniel Fuentes

# data[].attributes.body
Crec que sóc i no sóc qui va assassinar el teu germà, Unai. Crec que les persones canvien si se les ajuda. Crec que algú m'ha salvat amb la intenció que allò que vaig fer no ho torni a fer mai més ningú. No jo, sinó ningú. Crec, potser, que m'han ajudat per poder-te parlar així, tal com faig ara. M'han canviat, i he canviat, per poder-te dir que t'equivoques tant com m'equivocava jo aleshores, el dia que vam anar al parc amb en Julio i ens vam trobar en Pablo Muñoz.

(Pàg: 194)

Joan Vidal

# data[].attributes.body
Abans d'arribar al lloc on jo no volia anar, vaig descobrir, a través de la finestra enreixada del vehide, un munt de llums de color. Sabia on ens dirigíem, Sabia que no volia tornar-hi, però era evident que ja hi estàvem arribant i que, custodiat com anava amb tants policies, era impossible escapar-me. “Aquí la gent ve a passar-s'ho bé, maleït siga”, va dir en Noel. I sé que vaig sentir vergonya, com si aquella sentència tingués la capacitat d'humiliar-me i fer-me mal. Van deixar el vehicle a l'entrada del recinte.

Quan vaig baixar, vaig sentir la barreja de músiques i em va commoure els llums que pampalluguejaven. No se sentia cridòria, com si el parc estigués buit.

(Pàg 106)
Bóreas Bayarri Donato

# data[].attributes.body
Ho tenia fàcil. Però la qüestió era: que en trauria, de tot plegat? Seria més fàcil? Superaria la seva angoixa? Deixaria de ser un sonat, un obsés? Podria fer una vida normal? Se sentiria lliure havent dut a terme la seva desitjada i planificada venjança? Podria tirar endevant? No li pesaria, en la seva consciència esbarlada, haver deixat de ser una víctima per convertir-se en un botxi?

(Pàg 193)

Laura Arnau

# data[].attributes.body
El xip deixa d'emetre ones i no sabem on ets. Et busquem i no et trobem. Anem al pis del noi basc i ens diu que no hi ets, que has marxat el cap de setmana. Has marxat a on? Amb qui?.

(Pàg 151)

Aleix Fuentes i Vilà

# data[].attributes.body
La primera part de la teva història.... l'amnèsia, que tornaves a ser el rellotge de l'Unai, l'accident, tot això m'ho va explicar la Marcè. Era la novetat, és clar.

ANIOL AGUILAR

# data[].attributes.body
Recordo haver plorat sense llàgrimes. Algú deia que era un plor ben estrany. No plorava de dolor, ni de ràbia. Era un plor de desconsol. De pànic. Em vaig amagar sota Biel llit per no sentir els crits de la meva mare

# data[].attributes.body
Jo aterrava al món cada matí sense objectius definits, i em limitava a passar les hores perdut en un laberint en el qual no sabia com havia entrat ni tampoc com dimonis en podia sortir.

(Pàg.75)

Emma Llagostera

# data[].attributes.body
Em van deixar una estona sol, recuperant-me, a la butaca del despatx del doctor. Tremolava per dins, tot i que provava de dissimular-ho. Tenia la sensació que s’havia obert una aixeta; com si les peces desordenades haguessin adoptat, de sobte, una mena de disposició. Tot era confús. I tot era aterridor. Les visions del passat venien en forma de flaixos, amb una constància i una rotunditat colpidora. De tant en tant m’havia d’estrènyer el cap amb les mans perquè pensava que me tornaria boig.

(Pàg. 76)

Danna Blasco

# data[].attributes.body
Sóc un error. Sóc la meitat d'un conjunt que no existeix.

(Pàg. 124)

Biel Coll

# data[].attributes.body
"La mare m'ha despertat que eren les dues de la tarda. S'ha limitat, com sempre, a ventar uns cops forts a la porta de l'habitació. Odio aquells cops, que se'm foten al cervell. Què li costaria entrar, apujar les persianes, si vol, i sacsejar-me? Però no. Ella només pica a la porta com si estigués boja. I no deixa de fer-ho fins que jo no m'incorporo, obro fet una fúria i l'escridasso. El que veig sempre són els seus ulls enverinats; els seus ulls fora de les òrbites, vermells d'haver-se fet un fart de plorar per qualsevol cosa."

(Pàgina 90)

Judit

# data[].attributes.body
"Mentre cavil·lava sobre la possibilitat de començar a estirar el fil des d'aquell punt, des del policia anomenat Noel que em buscava vaig sentir el motor d'un vehicle que s'aturava al jardí. Vaig fer un bot i em vaig separar de la taula." (pàg. 100)

Enees

# data[].attributes.body
"Érem dalt d'un vaixell. Hi havia els pares, la meva germana, i un home amb una gorra de mariner. Bufava un vent fort i el pare ens recomanava que ens agaféssim bé a les cordes". (p. 10)

Mariona