# data[].attributes.body
Народився Василь Іванович Діденко 3 лютого 1937 року в м. Гуляйполе в сім'ї хліборобів. Потім його батьки переїхали на  Херсонщину в с. Гаврилівку Іванівського району, а далі малою батьківщиною майбутнього поета стала і Вінниччина.

# data[].attributes.body
Писати вірші Василь почав рано. 25 січня 1953 року в газеті «Вінницька правда» було надруковано перший його вірш «Я - п’ятнадцятирічний капітан». Тоді юнак працював у батька помічником комбайнера.

# data[].attributes.attachment_caption
Київський державний університет у 1950-ті роки

# data[].attributes.body
В 1954 році після закінчення середньої школи Василь Діденко вступив до Київського державного університету імені Т.Г.Шевченка на філологічний факультет, який закінчив у 1959 році. Після вступу до вузу ім’я молодого поета почало все частіше з’являтися у  періодичній пресі, в університетській багатотиражці.

# data[].attributes.body
У 1956 році у складі студентського загону Василь Діденко був на цілині (Казахстан), працював різноробочим та вантажником. Нагороджений значком «За освоєння цілинних земель».

# data[].attributes.body
В 1957 року, коли Василь закінчував 3-й курс університету, вийшла у світ перша збірка його віршів «Зацвітай, калино» . У книжці переважала пейзажна лірика, вірші про чисте, ніжне  і по хлоп’ячому  наївне кохання.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Чтиво - українська література, українські книги, українські тексти

# data[].attributes.attachment_link.title
Зацвітай, калино

# data[].attributes.attachment_link.description
Ще при першому знайомстві у Вінниці вірші В. Діденка привернули увагу, насамперед, майже дитячою чистотою світосприймання, органічною душевною любов’ю до рідної природи, до людей. Василь Діденко ніжно і щиро любить рідну землю. Ні, не тільки любить з цього замало — він живе нею, живе серед її

# data[].attributes.body
Оригінально відгукнувся на збірку «Зацвітай, калино» свого університетського друга Василь Симоненко: "Калина зацвіла – стоїть казково біла, / І соловей пісні свої плете… / Про що тоді писатимеш, Василю, / Коли калина одцвіте?".

Білочубого, сором’язливого хлопця щиро вітали друзі, товариші, знайомі. Таких у Василя в університеті дійсно було багато. У роки навчання всі називали його Васьком. Правда, так до нього зверталися й пізніше, коли після закінчення вузу він працював у журналі «Малятко» чи періодичній пресі Запоріжжя, а згодом переїхавши до  Києва, перебував на творчій роботі».

# data[].attributes.body
У 1961 році вийшла друком друга поетична книжка Василя Діденка «Під зорями ясними». В ній розширилося коло тем його поезій, урізноманітнилася форма віршів.

# data[].attributes.body
8 травня 1963 року поет Петро Ребро у газеті «Запорізька правда» повідомив: " У Запоріжжя прийшла радісна звістка: до членів Спілки письменників України прийнято запорізького поета Василя Діденка. Це – п’ятий член спілки на Запоріжжі. Щиро вітаємо свого товариша по перу і бажаємо йому дальших творчих успіхів".

# data[].attributes.body
В 1965 році з друку виходить третя збірка поезій В.Діденка «Заповітна земля» і четверта для дітей – «Степовичка».

# data[].attributes.body
В наступні роки з-під пера поета-лірика виходять збірки - "Дзвонять конвалії" (1972), "Берізка" (1975), "Мережки сонця" (1976), "Вродливий день" (1979), "Червоний вітер" (1982), "Дзвінка фонетика" (1984), "Дивокрай" (1987), ряд пісень. Плодовитий поет творив багато і щедро розсилав поезії по багатьох редакціях не тільки республіканських, обласних газет, а й районних.

# data[].attributes.body
Не зважаючи на відкрите співуче серце поета, хвороба, що прогресувала в останні роки життя Василя Діденка,  самотність,  побутова  невлаштованість  -  сіра - проза буття, а в цілому тогочасна тоталітарна система, що губила таланти, привели до трагічного кінця.

19 квітня 1990 року газета "Літературна Україна" повідомила: "На 54-у році раптово обірвалося життя відомого українського поета Василя Івановича Діденка".

# data[].attributes.body
12 березня 1999 року рідний брат Василя - Віктор заявив, що поет знав шість мов (серед них - німецьку, англійську, французьку, білоруську).

# data[].attributes.headline
Відкривав таланти

# data[].attributes.subject
Відкривав таланти

# data[].attributes.body
Треба згадати й ще про одну грань таланту В.Діденка відкривати забуті імена славних земляків. Так, Василь одним з перших на сторінках "Літературної України" у 1965 році розповів у статті "Єлисей Карпенко з Гуляй-Поля" про нашого земляка: актора, драматурга і режисера Єлисея Андрійовича Карпенка.

Або ж наприклад у 1989 році В.Діденко надрукував у газеті "Запорізька правда" під рубрикою "У пошуках реліквій" маловідомі вірші Володимира Сосюри.

# data[].attributes.headline
Любив вишиванки

# data[].attributes.subject
Любив вишиванки

# data[].attributes.body
У Діденка є кілька творів, присвячених вишитій сорочці, яку він дуже любив: у роки навчання в літню пору завжди ходив у вишиванці, а була вона в нього одна. Якось він ішов у ще вологій після прання сорочці, на зауваження друзів відповів: "Нічого, поки доїду до Володимира Миколайовича, то вона й висохне".

# data[].attributes.headline
Ніколи не слідкував за зовнішнім виглядом

# data[].attributes.subject
Ніколи не слідкував за зовнішнім виглядом

# data[].attributes.body
Василь ніколи — ні в убогі студентські роки, ні пізніше, коли вже мав деякий заробіток, не надавав значення своєму зовнішньому вигляду. У книжці Григорія Гусейнова "Незаймані сніги" описаний майже анекдотичний факт: в університеті Василь одного разу замість шнурків використав… гітарні струни, що їх купив його товариш Микола Сом для своєї сестри.

# data[].attributes.headline
Будиночок в Гуляйполі

# data[].attributes.subject
Будиночок в Гуляйполі

# data[].attributes.body
В останні дні життя Василь Діденко купив хату у Гуляйполі на вул. 9 січня, 226 і 15 соток землі. Прикметно, що в цій хаті жив актор і письменник Єлисей Карпенко.