# data[].attributes.attachment_link.title
Antoine de Saint-Exupery - mož, ki nam je dal Malega princa

# data[].attributes.attachment_link.description
Ste opazili, da je 29. junija Googlov logotip krasil Mali princ? Te dni mineva 110 let od rojstva Antoina de Saint-Exuperyja, francoskega pisatelja in letalca, ki je ustvaril tega večnega junaka.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Samostan so s celino povezali z umetnim nasipom.

Samostan je nastal na zahtevo nadangela Gabriela: prvemu škofu, ki ga ni hotel ubogati, je v glavo zvrtal luknjo.

Skrivnostni umor je prav v tem samostanu raziskoval tudi Hercule Poirot.

V Normandiji so srednjeveški gradbeniki na granitnem otočku piramidne oblike, Mont Saint Michel, zgradili opatijo Abbaye du Mont Saint Michel, v senci katere se je skozi stoletja razvila vasica. Pravzaprav vasica na obali ni tako zelo zanimiva, sicer je spletena iz ozkih srednjeveških ulic, ki ji pridajo svoj čar, a glavna znamenitost ostaja samostan.

Zgrajen na približno 80 metrov visoki skali, ki se je nekoč pred milijoni let držala kopnega, je benediktinski samostan, posvečen nadangelu Gabrielu, veličasten in enkraten primer srednjeveške gotske arhitekture. Posebnost njegove gradnje pa ni v gradnji ali arhitekturi sami, temveč v obdajajočem okolju.

Otok in grič obenem
Granitna skala, na kateri je zgrajen, stoji kilometer stran od severne obale Francije med peščenimi sipinami in živim peskom, ki so v močnem pasu bibavice. Podoba obal Normandije in Bretanije se vsakodnevno spreminja gleda na razliko med oseko in plimo, ki obsega osem metrov in več. To pa za samostan pomeni, da je njegov grič vsak dan odrezan od kopnega za več ur.

Da je nekaj časa le grič med morjem in ustjem reke Couesnon in nekaj časa otok, kilometer oddaljen od obale, je mistična značilnost Mont Saint Michela in hkrati tudi strateška odlika. Že v času bretonsko-romanske kulture je skala predstavljala pomembno obrambno mesto. Leta 708 pa naj bi se nadangel Gabriel prikazal Aubertu, škofu iz Avaranchesa, in mu naročil, naj na tem mestu postavi kapelo. Škof je (za čuda) sprva njegovo naročilo ignoriral, dokler ni nadangel vžgal luknje v škofovo lobanjo, kar je nepokornega seveda pripravilo do izpolnitve božjega ukaza.

Simbol francoske identitete
Prvotno se je kapela imenovala Mont-Tombe in je bila posvečena vztrajnemu nadangelu, kmalu pa je postala romarski kraj. Skozi znamenito stoletno vojno je samostan pridobil močno versko in predvsem vojaško vlogo, ker je stal na praktično nepremagljivem mestu in se je uspešno upiral angleškim poskusom osvojitve.

Samostan si je zaradi uspešnih vojaških "podvigov" prislužil status enega izmed simbolov francoske narodne identitete. Med francosko revolucijo pa so redovno skupnost samostana razpustili in njegovi prostori so do leta 1863 služili kot zapor, iz katerega ni bilo moč pobegniti, saj je obdan ali z morjem ali pa s sipinami, prepredenimi z živim peskom. A so se v drugi polovici 19. stoletja dvignili francoski intelektualci in zahtevali obnovo samostana, ki se je tudi uresničila, z nasipom pa so ga povezali tudi s celino.

Navdih za umor
Samostan je s svojo skrivnostno podobno navdihoval marsikaterega umetnika, med tistimi, ki so zahtevali obnovo, je bil tudi francoski romantik Victor Hugo. Ogromna razlika med plimo in oseko pa je navdihnila tudi angleško pisateljico kriminalnih romanov Agatho Christie, ki je svojega malega detektiva Hercula Poirota popeljala prav v Normandijo, za razkritje umora pa je bila najbolj pomembna prav bibavica.

Lejla Švabić

# data[].attributes.attachment_link.description
V Normandiji so srednjeveški gradbeniki na granitnem otočku piramidne oblike, Mont Saint Michel, zgradili opatijo Abbaye du Mont Saint Michel, v senci katere se je skozi stoletja razvila vasica. Pravzaprav vasica na obali ni tako zelo zanimiva, sicer je spletena iz ozkih srednjeveških ulic, ki ji pridajo svoj čar, a glavna znamenitost ostaja samostan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vendar po resnici povedano tudi drugod, v drugih deželah in državah, ni bilo vse rožnato. Tudi tam nam kultura in umetnost marsikdaj predstavljata dokaj razburljive življenjepise. Žalostni usodi se tako ni mogel izogniti niti tako slaven in občudovan pisatelj, kot je bil Guy de Maupassant. Nekega poletnega dne - povejmo natančno, 6. julija - pred sto dvajsetimi leti je namreč svoje življenje končal v umobolnici.
Rojstvo novega genija
Leto 1850 bo za vedno ostalo zapisano v zgodovini francoske in obenem tudi svetovne literature. Kot leto sreče in nesreče hkrati. Sredi poletja - 18. avgusta - je namreč umrl slavni romanopisec Honore de Balzac, trinajst dni pred tem, 5. avgusta, pa se je rodil Guy de Maupassant. Zdelo se je, kot bi neka nevidna roka poskrbela, da se bo delo velikega mojstra literature srečno nadaljevalo še za prihodnje rodove.
Rojstni kraj Henrija Reneja Alberta Guya de Maupassanta ni natančno določen. Največkrat navajajo grad Miromesnil blizu Dieppa v francoski pokrajini Normandija, kjer se je rodil v družini potomcev obubožanega plemstva. Bil je prvi sin Gustava de Maupassanta in Laure Le Poittevin. Zakonca se zaradi moževe lahkoživosti nista ravno razumela in zlobni jeziki so že napletli govorice, da je Guyev pravi oče znani pisatelj Gustave Flaubert, ki je bil prijatelj Laurinega brata Alfreda Le Poittevina.
Pri svojih šestih letih je Guy dobil brata Herveja. Ker je zakon postal nevzdržen, se je mati Laura vrnila v svoj rodni kraj Etretat in s sabo odpeljala tudi oba sinova. Mali Guy je od tedaj živel povsem pod njenim vplivom. Bila je zelo načitana ženska, ki se je navduševala nad klasično literaturo. Imela pa se je priložnost tudi seznaniti z najnovejšimi deli tistega časa. Prvo šolsko znanje je njenemu mlademu sinu nudil kar krajevni župnik.
V Franciji živeči ruski pisatelj Ivan Turgenjev je leta 1852 izdal Lovčeve zapiske. Leta 1857 pa sta izšli dve zelo odmevni in provokativni knjigi: Flaubertova Madame Bovary (Gospa Bovaryjeva) in Baudelairove Les Fleurs du Mal (Rože zla). Turgenjev je potem leta 1862 izdal še roman Père et fils (Očetje in sinovi). To je bila literatura časa, v katerem je odraščal mladi Guy. Že kot trinajstletnik se je v skromnem pisateljevanju prvič poskusil tudi sam.
V letih 1859-60 je bil gojenec Lycée Imperial Napoleona v Parizu. Sicer pa je do svojega trinajstega leta mirno živel v materini družinski vili Verguies. Naužil se je srečnega podeželskega življenja, ki ga je pozneje tako podrobno predstavil v svojih zgodbah. Ribiči, mornarji in kmetje iz njih so imeli svoje "izvirnike" prav v krajih Maupassantove mladosti.
Pri trinajstih so ga poslali v cerkveni zavod v Yvetoju. Zaradi živahnosti pa je bil kaj kmalu izključen. Nato je bil sprejet v gimnazijo Lycée Pierre Corneille v Rouenu, kjer je študiral retoriko in filozofijo. Tista leta naj bi se spoznal tudi s pisateljem Gustavom Flaubertom ter pesnikoma Algernonom Charlesom Swinburnom in Louisem Bouilhetom. Tedaj sta ga namreč že zanimala poezija in gledališče. Brata Goncourt sta leta 1869 izdala knjigo Madame Gervaisais, Alphonse Daudet pa Les Lettres de mon moulin (Pisma iz mojega mlina), medtem ko je zadnji že leto prej presenetil z delom Le Petit Chose. Tudi Gustave Flaubert je leta 1869 povečal zbirko svojih romanov. Izšla je L'Éducation sentimentale (Vzgoja srca). Guy je imel torej kar veliko branja, sam pa se je vpisal na pravno fakulteto v Parizu. Posamezne literarne poskuse mu je sedem let uspešno "trgal" njegov stric, ki ga je bodril in opogumljal za boljše pisanje: " Pojdi in poglej svet okoli sebe, pa mi potem v stotih vrsticah napiši, kaj si videl."

Usodna vojna
Leta 1870 je izbruhnila vojna med Francijo in Prusijo. Guy se je priključil vojski kot prostovoljec. Spopadi na bojišču in dogajanje v zaledju so zopet dali mnogo snovi za njegova poznejša dela. Potem pa je prišla še slovita pariška komuna, ko je v Parizu spomladi 1871 za nekaj mesecev oblast prevzelo ljudstvo. Septembra pa se je Maupassant odločil zapustiti vojaške vrste.
Službena leta
Po vrnitvi iz vojske se mladi Guy de Maupassant ni odločil za nadaljevanje študija. Materi je namreč zmanjkalo denarja za njegovo šolanje. Zato se je iz rodne Normandije za stalno preselil v Pariz. Zaposlil se je na ministrstvu za pomorstvo. Tu je spoznal nove tipe ljudi in značajev - mestno uradništvo. Spet je vestno sledil dogajanju v domači literaturi in spet je imel kaj videti. Literatura je dobila nov zagon v delih modernih naturalistov, na likovnem področju pa so se začeli uveljavljati impresionisti. Tudi mladi Guy se je leta 1875 prvič pokazal svetu. Pod vzdevkom Joseph Prunier je namreč v časopisu objavil svojo prvo zgodbo La Main d'ecorche.
Leta 1876 je začel pisati za gledališče. Pod vzdevkom Guy de Velmont pa je v listu La Republique des lettres objavil svojo začetniško poezijo. Pisal je tudi članke za La Nation. Tega leta se je pri pisatelju Zolaju začela zbirati druščina mladeničev, pozneje imenovana "medanovci", ki so jo poleg tega romanopisca sestavljala še druga poznejša ugledna imena. Le eden izmed njih je imel že objavljeno knjigo, drugi pa so se še udinjali pri raznih časopisih. Najprej so se vsak četrtek sestajali v njegovem pariškem stanovanju, nato pa v njegovi vili v Medanu poleg Pariza.
Za Guya de Maupassanta pa se je še posebej zavzel pisatelj Gustave Flaubert, ki mu je postal mentor. Na njegovem samotnem domu v Croissetu blizu Ruena se je Guy spoznal tudi z znanimi pisatelji tedanjega časa, denimo z Emilom Zolajem in Rusom Ivanom Turgenjevom.
Po napornem vsakodnevnem uradniškem delu, kjer je po osem ur na dan presedel za mizo in "premetaval" številke ali izdeloval razne statistike, je popoldne neutrudno pisal. Proste sobote in nedelje pa je preživljal v družbi pariških čolnarjev in lahkoživih deklet - to zadnje mu je pozneje prineslo težke zdravstvene posledice.
Leta 1878 je po posredovanju Gustava Flauberta presedlal na prosvetno ministrstvo. Začel je pisati članke za Le Figaro, Gil Blas, Le Gaulois in L'Echo de Paris. Gil Blas je bil liberalnega značaja in v njem je poslej objavljal svoje fantastične in šokantne zgodbe, v Gauloisu, vladnem listu, pa realistične pripovedi, posvečene vsakdanjim življenjskim težavam.
Leta 1878 je Maupassant napisal tudi prvo knjigo Heraclius Gloss, ki pa ni izšla in je veljala za izgubljeno do leta 1922, ko so jo našli.
Leto pozneje (1879) pa je debitiral v gledališču z delom Histoire du vieux temps. Poleti je začel tudi svoja potovanja po Bretaniji in drugod. Novembra je Revue moderne et naturaliste objavil eno njegovih pesmi, kar je sprožilo polemiko, ki se je končala šele februarja 1880.
Leto 1880 pa je bilo prelomno zanj in za Emila Zolaja. Prvi je objavil svoj odmevni roman Nana, ki se dogaja tik pred francosko-prusko vojno, Maupassant pa je prekinil svoje redne zaposlitve in se meseca junija podal v negotove pisateljske vode.
Začetniški svobodnjak
Prvo delo, s katerim je novopečeni pisateljski svobodnjak Guy de Maupassant vzbudil pozornost, je bila krajša pripoved z naslovom Boule de Suif (Debeluška), ki je izšla v zborniku Les Soirées de Medan (Večeri v Medanu). Ta knjiga obsega šest zgodb iz francosko-pruske vojne, začenši z Zolajevo Attaque du moulin (Napad na mlin). Nato sledi Maupasantova Debeluška, ki je najboljša pripoved v tem zborniku. Prijatelj Flaubert, ki je bil tedaj že na smrtni postelji, umrl je 8. maja 1880, jo je označil kot " mojstrovino, ki bo trajala večno".
Maupassant pa je zbral tudi svoje pesmi in jih objavil v zbirki Des vers (Pesmi).
Njegovo zdravstveno stanje pa ni bilo najboljše. Začele so se mu pojavljati težave z očmi, kar je bilo seveda posledica mukotrpnega desetletnega birokratskega dela po osem ur na dan v pisarnah obeh ministrstev.

Do prvega romana
Prvi zgodbi v Medanskem zborniku je že leto zatem (maja 1881) sledila zbirka La Maison Tellier (Hiša Tellier), ki prinaša množico krajših pripovedi. Te je Maupassant objavil že v rednem časopisju. Prav taka je tudi druga zbirka Mademoiselle Fifi (Gospodična Fifi) iz leta 1882. Potem pa je prišel že čas za obsežnejše delo. Svojemu prvemu romanu je dal naslov Un vie; torej Življenje. Po slovensko so ga prevedli kot Njeno življenje, Hrvati kot Jedan život, angleži pa kot A Woman's Life. Podnaslov pa se glasi: Skromna resnica. Spet gre seveda za podlistek, ki je od 27. februarja do 6. aprila izhajal v listu Gil Blas. Zgodba govori o poročeni ženski, ki se slabo znajde v svojem zakonu. Izšla je tudi zbirka sedemnajstih kratkih zgodb z naslovom Les Contes de la Bécasse. Po izidu romana je decembra odšel na potovanje. Tega leta pa se je (že februarja) rodil prvi od treh otrok, ki jih je Maupassant imel z Josephino Litzelmann.
Tega leta pa so umrli slikar Édoard Manet, pisatelj Ivan Turgenjev in skladatelj Richard Wagner. Znani filozof Friedrich Nietzsche pa je izdal svoje najodmevnejše delo: Also sprach Zarathustra (Tako je govoril Zaratustra).

Junaki Maupassantovih zgodb so bili pripadniki srednjega sloja v Parizu in njegovi rodni Normandiji ter normandijska vas s svojimi značilnimi ljudskimi tipi. V delavske vode kot denimo izraziti naturalist Zola s svojim Germinalom ni posegal. Prav tako tudi ni opisoval visoke buržuazije. Njegovi junaki imajo preproste vsakodnevne težave, med njimi ni ljudi, ki bi posegali za kakimi višjimi cilji, kot to zaznamo denimo pri našem Ivanu Cankarju. Zato ni nič čudnega, če se je marsikateri bralec tistega časa prepoznal v kaki Maupassantovi knjigi in so te prav zaradi tega imele tako velik tržni uspeh.
Leto 1884
Več kot 25 tisoč izvodov njegovega prvega romana, ki so bili prodani v letu dni, je Maupassantu vlilo nove pisateljske moči. Prav zato je bilo njegovo naslednje leto izredno plodovito. Izdal je popotno zbirko Au soleil in tri knjige zgodb Miss Harriet (Gospodična Harriet), Les Soeurs Rondoli (Sestre Rondoli) in Claire de lune (Lunin sij). Alphonse Daudet pa je tega leta izdal roman Sapfo.
Bel Ami
Leto 1885 je prineslo največjo Maupassantovo uspešnico - roman Bel Ami oziroma Lepi striček, kot ga je pozneje domiselno prevedel Oton Župančič. Zgodba govori o dogodkih v časnikarskem svetu. Prikazuje nam nepomembneža, ki se prikoplje do bogastva in politične moči. Delo je kot podlistek od 6. aprila do 30. maja izhajalo v listu Gil Blas. V štirih mesecih je bilo tiskanih kar 37 izdaj. Maupassant pa je obogatel in si kupil barko. Imenoval jo je po tej zadnji knjigi (Bel Ami) in se odpravil na križarjenje. A ni veliko počival, kajti to leto so izšle še tri knjige zgodb: Yvette, Contes de Jour et de la nuit (Zgodbe z dneva in noči) in Toine (Tonač). Začel pa se je usmerjati tudi v razne duhovnosti. Leta 1885 je umrl Victor Hugo, Emile Zola pa je izdal roman Germinal.

Tretji roman
Neumorno pisateljevanje Guya de Maupassanta se je nadaljevalo tudi naslednji dve leti, ko je dozorel čas za novi roman. Najprej sta leta 1886 zopet izšli dve zbirki kratkih zgodb - La Petite Roque (Mala Roque) in Monsier Parent (Gospod Parent). Spet je križaril s svojo barko in pisal. Tako je leta 1887 lahko predstavil nov roman, ki se začenja v letoviških krogih. Dal mu je naslov Mont-Oriol (Zapeljivec). Besedilo je najprej izhajalo kot podlistek v listu Gil Blas (od 23. decembra 1886 do 6. februarja 1887), potem pa je na svet prišla tudi knjiga. Delala je družbo še eni izpod Maupassantovega peresa v letu 1887- zbirki grozljivih zgodb Horla. Sicer pa je tudi tedaj večino časa preživel na svoji barkači.

Dvoje let, še dva romana in še kaj
V letih 1888 in 1889 so Maupassantovi oboževalci zopet imeli veliko branja izpod njegovega peresa. Najprej je izšel roman Pierre et Jean (Dva brata), naslednje leto pa še Fort comme la mort (Močna kot smrt). V istem zaporedju pa sta izšli tudi dve knjigi kratkih zgodb. Leta 1888 Le Rosier de Mme Husson (Vrtnice gospe Husson) skupaj s potopisno knjigo Sur l'ea (Na vodi) in leta 1889 La Main gauche (Leva roka).
Ker je tisto leto Pariz gostil svetovno razstavo, so meščani v ta namen želeli postaviti neko monumentalno obeležje. Pri izbiri je zmagal Eifflov stolp. Maupassantu pa ta pojava ni bila všeč in skupaj s somišljeniki je zbiral podpise proti njegovi postavitvi. A kot smo videli - brez uspeha. Tega leta pa je tudi umrl njegov brat Herve.

Naše srce
Po treh zaporednih letih, ko je vsako leto izšel po en Maupassantov roman, se je zgodba nadaljevala tudi leta 1890. Tokrat je bil roman posvečen nesrečnemu in večno zaljubljenemu človeškemu bitju, zato je njegov naslov dokaj preprost: Notre coeur (Naše srce). Spet se lahko podamo v življenje pariških salonov, kjer je kraljevala ena izmed mestnih lepotic ter mešala glave samskim in poročenim gospodom.
Maupassant pa je po svoji stari navadi postregel še z zbirko kratkih zgodb L'Inutile Beaute (Nekoristna lepota) in potopisno knjigo La Vie errante (Blodno življenje). Napisal pa je tudi svoje zadnje gledališko delo Musotte

Zaton
Guy de Maupassant je v letih od 1880 do vključno 1890 torej napisal pet romanov, tri potopise, tri dramske igre, pesniško zbirko in več kot dvesto kratkih zgodb, ki so izhajale v rednem tisku ali zagledale luč v šestnajstih knjižnih zbirkah. Neverjetno delo pisateljskega posameznika. V letu 1891 je vztrajno pisal še naprej in imel v obdelavi kar dva romana - Angelus in Tuja duša.
O svojem poslanstvu je Maupassant v pismu eni izmed svojih znank zapisal: "Moj pisateljski poklic mi je tako pri srcu in je tako potreben mojemu življenju, da bi ga ne zamenjal niti za prestol niti za eksistenco neodvisnega, inteligentnega, prosvetljenega milijonarja."
Kdo ve, kako bi se njegova življenjska zgodba še nadaljevala, če je ne bi prekinila bolezen. Ta je bila poleg težav z očmi, ki so mu za kratek čas prinesle tudi slepoto, predvsem psihične narave. Začele so se mu pojavljati razne blodnje. Konec leta 1891 je naredil oporoko. A bolezen psihične narave, ki se ji je pridružil tudi sifilis, sad mladostne lahkoživosti, je napredovala in Maupassant ni videl več rešitve iz te krize. Zato si je ob novem letu 1892 prerezal žile na roki, vendar se je izognil smrti. Dober teden pozneje, 7. januarja, pa so ga sprejeli na zdravljenje. Od tedaj je bival v umobolnici v Passyju blizu Pariza, od koder pa se ni več vrnil na prostost. Smrt ga je doletela v četrtek, 6. julija, pred 120 leti.

Med Slovenci
Francoski pisatelj Guy de Maupasant je bil seveda znan tudi med Slovenci. Ti so ga v glavnem spoznali prek podlistkov v nemškem rednem časopisju, pa tudi po nemških prevodih njegovih knjig. Nekateri (oz. nekatere - teh je bilo glede na ljubezensko vsebino številnih njegovih zgodb verjetno več) pa so ga seveda lahko brali tudi v izvirnikih, saj je znanje francoščine še posebno med mestnimi gospodičnami veljalo za nobleso. Zato ni presenetljivo, da so njegovi oboževalci in oboževalke dokaj hitro izvedeli tudi za njegovo žalostno usodo. Slovenski narod je tako že v petek, 7. julija 1893, dan po pisateljevi smrti, v zaglavju Telegrami poročal o tem dogodku: "Pariz 7. julija. Sloveči romanopisec Guy de Maupassant umrl včeraj v blaznici, star šele 43 let."
Meseca septembra pa je leposlovni list Ljubljanski zvon v članku Znameniti grobovi zapisal tudi tole: "Dne 6.m.m. je umrl v Passyji jeden najznamenitejših romanopiscev francoskih. Guy de Maupassant, šele v 43. letu dobe svoje. Pokojnik je bil izredno priljubljen pisatelj, o katerem se je mislilo, da nekoč še preseže Daudeta ali Zolo. Maupassant je živel v sijajnem razmerji kakor malokateri književnik. Najuglednejše novine so kar tekmovale, da bi si ga pridobile za sotrudnika. Žal, pred letom dnjij se mu je omračil duh, tako da je poslednje čase prebil v blaznici. Maupassant je spisal dolgo vrsto romanov, izmed katerih naj bodo navedeni Boule de suif, Les soeurs Rondoli, Miss Hariette, Bel Ami, Claire de Lune in Pierre et Jean, Delal je tudi na dramatiškem polji in izdal zbirko pesmij Des vers."
Številni prevodi - za začetek le trije
Ljubljanski zvon je ob Maupassantovi smrti leta 1893 navajal še izvirne naslove njegovih del. Nič čudnega, ko pa Slovenci še nismo imeli dostojnih prevodov, kaj šele kake njegove knjižne zbirke. To zadrego sta v prvem desetletju dvajsetega stoletja rešila notar v Podgradu, sicer tudi pesnik in pisatelj dr. Ivo Šorli in študent Andrej Budal. Prvi je leta 1909 pripravil zbirko krajših Maupassantovih zgodb, ki nosi naslov Novele. Vsebuje dvanajst kratkih zgodb. Prevajalec v uvodniku pravi: " Guy de Maupassant spada v ono šolo, ki je tako rekoč prisegla na geslo, da je treba v leposlovni umetnosti vse povedati, zlasti to, o čemer so se tekom stoletij - rekli bi - pobotali, naj se nikar ne pripoveduje. A dasi se drzne na poti realizma mestoma tako daleč, da se zdi, zdaj zdaj se mu spodrsne v močvirje pornografije, vendar ne zataji v sebi nikoli finega umetniškega čuta, ki zna posvetiti z njegovo pomočjo včasih tudi v najbolj odurne nižine človeštva tako, da razsodnega čitatelja ne odbija, temveč pridobiva. Seve, enostranski vidiki - in ali se je že rodil človek, ki ne bi ne bil udarjen z večjim ali manjšim deležem enostranskosti? -morajo roditi povsem enostranske sodbe, tudi glede Maupassantovih spisov. Vse to je čisto prav in v redu. Jezikoslovec in estetik se bosta divila njihovemu krasno izklesanemu, priprostemu, krepkemu slogu, papež jih postavi na indeks, lahkoživo gospodično, ki seže zvečer v postelji raje po opolzkem romanu kakor po molitveniku, bodo morda ščegetali, psiholog bo zajemal iz njih klasičnih primerov za svojo stroko. No, občinstvo se za vse to ne meni, občinstvo jih čita in jih bo pač še tudi čitalo. In to je Maupassant tudi hotel ... Maupassant ni bil izmed umetnikov a la Cankar, da bi pisal jeremijade in farse na rovaš šentflorjanskega občinstva, ampak je prišel svojemu občinstvu - tupatam skoro preveč - naproti. To priča njegov jezik, to pričajo predmeti, ki jih je izbiral za svojo umetnost."
O junakih Maupassantovih zgodb pa Šorli zatrjuje: "Maupassant zajema svoje snovi skoro iz vseh slojev, najčešče pa iz srednjih uradniških krogov in iz priprostega ljudstva. Parižki in normandijski meščan, normandijski kmet, v službi otopel, filistrsko omejen uradnik - to so glavni in najmarkantnejši tipi, ki jih srečujemo v njegovih novelah in povestih, tipi, ki so se mu mojstrsko posrečili, mogoče prav zato, ker jih riše brez posebne simpatije, a tudi brez obsojanja, kvečjemu z neke vrste zbadajočo ironijo."
Ocena zbirke je izšla denimo tudi v listu Dom in svet. Tam je o njej pisal Izidor Cankar, ki se je podpisal kot Franc Bregar: " Maupassant je gotovo izžel iz naturalizma, v čigar dobi se je razvil in umrl, vse najboljše sokove, kar jih je mogel dobiti. Natančna karakteristika, izraz, jasen kot dan in oster kot britev, bistrovidno oko, ki hladno opazuje in v najvsakdanjejšem dogodku zasledi zanimivo črto - vse to ga je dvignilo nad povprečne naturaliste in na ta način mu tudi lahko odpustimo slavo najboljšega novelista. Toda obenem se nam ž njim predstavlja naturalizem v vsej svoji nagoti. Maupassant izbira z mirno vestjo odurnobanalne snovi, ki naj bi pokazale ves nezmisel življenja; to nerazumljivo zmes slasti in bridkosti, brezciljnega trpljenja in neplodne radosti ter raznih čudnih dogodkov, ki jih Maupassant poroča s tiho ironijo, le poroča in nič več. Zato je njegova umetnost kakor časopis, ki poroča in poroča, novico za novico, dogodek za dogodkom, odvija neskončni klopčič življenja in neče ter ne utegne misliti.- Maupassant je umrl leta 1893 v blaznici ..."
Takoj naslednje leto pa se je izkazal primorski študent Andrej Budal, ki je prevedel novo vrsto Maupassantovih zgodb. Budal je med letoma 1909 in 1914 študiral romanistiko na Dunaju, v Parizu in v Rimu. Tudi njegova prevodna zbirka, ki jo je podpisal z vzdevkom Pastuškin, nosi naslov Novele. Izšla je v Gorici pri znani Gabrščkovi založbi. O tej izdaji literarni mesečnik Slovan piše: " Francoski novelist vzornik Guy de Maupassant je znan slovenskemu občinstvu, in ta knjiga vsebuje že drugo zbirko njegovih novel in črtic. Prvo je priredil dr. Ivo Šorli. Maupassant se odlikuje tu po svojih kratkih, po večini satirično barvanih črticah in humorja polnih novelah. Pastuškinova zbirka šteje 23 prav srečno izbranih novel Maupassanta, tega najizrazitejšega zastopnika francoske pripovedne literature mlajše realistične smeri. Zato pa priporočamo prav toplo vsem to novo knjigo v prikladni žepni obliki. Črtice so vseskozi prav zabavne in zanimive, pisane z ženijalno nonšalantnostjo novelista -poeta, ki še danes nima para v francoski literaturi."
"V tretje gre rado", pravi slovenski pregovor in tako smo v kratkem času zatem dobili še prvi prevedeni Maupassantov roman. To je bil Bel Ami, ki mu je prevajalec Oton Župančič dal domiselni naslov Lepi striček. Župančič se je pri dvaintridesetih konec leta 1910 vrnil z Dunaja, kjer je študiral in bival že dolgo. Ukvarjal se je tudi s prevajanjem in tako je leta 1911 izšel Dickensov Oliver Twist, potem pa se je lotil še Francozov. Slovenski Lepi striček je tako kot njegov francoski predhodnik Bel Ami najprej izhajal kot podlistek. Prvo objavo je dočakal 26. marca 1912 na naslovnici Slovenskega naroda v spodnjem zaglavju, imenovanem Listek. Nadaljevanje se je vleklo do konca 31. julija 1912. Potem pa je zgodba izšla še v knjižni obliki v založbi Narodne knjigarne. Knjižica v secesijskem formatu obsega kar 526 strani. Župančič pa je istega leta objavil tudi prevod Daudejevega romana Sapfo.
O Župančičevem prevodu piše mesečnik Ljubljanski zvon takole: " Ko je izhajal Lepi striček V listku Slovenskega Naroda je našel mnogo zvestih čitateljev, ki so vsakikrat radovedno čakali nadaljevanja; kajti čudovita življenjska zgodba Georgesa Duroya, prepletena z raznimi pikantnimi dogodljaji, je pripovedovana s tako živimi barvami, kakor pač to razume mojster francoske novele, Guy de Maupassant. Naši moralisti so se zgražali nad takimi velikomestnimi škandali, rdečica jih je zalila, ko so našli lepo Madaleno v kritičnem položaju z ministrom Laroche-Mathieujem in niti zapazili niso žgoče satire, namenjene propali aristokraciji. Župančičev prevod lahko štejemo med najboljše, kar smo jih dobili v zadnjih letih."
Vzornik in posnemovalci
Maupassantova moč je v kratki zgodbi. Bil je res mojster te tehnike, zato je na Slovenskem, kjer so številni pisatelji živeli od podlistkov v dnevnem časopisju, imel veliko posnemovalcev. Za vzornika pa so si ga vzeli tudi v tehtnejših delih. Maupassant je bil zastopnik realizma, literarne smeri, ki - v nasprotju s predhodno romantiko - življenja v knjigah ne olepšuje, pač pa prikazuje v pravi, včasih dokaj kruti luči. Poleg tega pa je Maupassant po zgledu svojih pisateljskih prijateljev svoje pisanje stopnjeval še v naturalizem, ki za vse hudo na zemlji krivi dednost in okolje, ki jima je nič hudega sluteči posameznik izpostavljen. Tako je tudi skoraj vsa slovenska literatura tistega časa, ki ji ne manjka značilnih mestnih in podeželskih tipov, začinjena s takimi maupassantovskimi junaki. Najdlje pa je v tem pogledu posegla Zofka Kvedrova, ki je leta 1914 pri Slovenski Matici v zbirki Knezova knjižnica (številka XXI) izdala knjigo Njeno življenje. Pripoved sama in glavna junakinja knjige, davkarska hči Tilda Ribičeva, nas izrazito spominjata na Maupassantov roman Un vie, kar seveda v slovenščino prevedemo kot Življenje. Očitno slovenska avtorica tako niti ni poskušala skriti francoskega "očeta" svoje zgodbe.

"Maupassant v novih prevodih"
Prva svetovna vojna je nedvomno prekinila tudi slovensko prevajanje, posebno še tistih avtorjev, ki so bili na drugi strani avstro-ogrskega merilca. Po prevratu pa je zapihal nov veter, saj je bila Francija dolgoletna prijateljica nekdanje samostojne Srbije in je bila tako tudi v Jugoslaviji dana prosta pot za njeno literaturo. Kljub temu pa v obdobju kraljevine najdemo le en sam samcat Maupassantov slovenski prevod. Gre za Zgodbe iz dneva in noči, ki jih je prevedel Janko Tavzes, izdala pa Tiskovna zadruga v Ljubljani - leta 1926.
Morala je torej miniti še ena svetovna morija, da je stari romanopisec na Slovenskem dobil veljavo. Že leta 1947 so izšle Štiri zgodbe iz francosko-pruske vojne pri Slovenskem knjižnem zavodu. Prevedel jih je Bogomil Fatur. Pet let pozneje sta izšla romana Dva brata (prevedel Ivan Skušek) v založbi Slovenskega knjižnega zavoda in Njeno življenje (prevedel Cene Vipotnik) pri Cankarjevi založbi v Ljubljani.
V letu 1955 je v prevodu Vladimirja Levstika pri Cankarjevi založbi že drugič (po letu 1912 namreč) izšel Lepi striček. Štiri leta pozneje pa pri istem založniku še krasotna ilustrirana bibliofilska izdaja Maupassantovih Novel. Prevedel jih je Edvard Kocbek. Debeluška in druge zgodbe je naslov izdaji iz leta 1958. Knjiga je izšla kot šesta številka zbirke Ljudska knjiga, ki jo je začela izdajati Prešernova družba v Ljubljani. Delo je prevedel Edvard Kocbek.
Šestdeseta leta (1962) so prinesla roman Močna kot smrt, ki ga je prevedla Milica Podobnik, potem pa še Kocbekov prevod romana Naše srce (1963), ki je izšel v Ljudski knjižnici Prešernove družbe. Leta 1965 je pri Cankarjevi založbi izšla Maupassantova biografija. Gre za knjigo Nepotešljivo hrepenenje, izvirno Damned shall be desire, ki jo je v izvirniku napisal Stephen Coulter, prevedel pa Marjan Kozina. Izšla je v zbirki Mozaik.
Leta 1966 je enajst let po prvi izdaji pri Cankarjevi založbi znova izšel Levstikov prevod Lepega strička, leto pozneje pa pri Pomurski založbi znova Njeno življenje v prevodu Ceneta Vipotnika.
Maupassantov roman Mont-Oriol je za Pomursko založbo v Murski Soboti prevedla Katja Špur in mu dala naslov Zapeljivec. Izšel je leta 1972. Tega leta pa je v zbirki Sto romanov Cankarjeve založbe zopet izšlo še Njeno življenje: skromna resnica v Vipotnikovem prevodu.
Njeno življenje v Vipotnikovem prevodu je luč sveta ugledalo še leta 1974 (pri Pomurski založbi) in tamkaj znova leta 1982. Leta 1982 pa je pri Prešernovi družbi v nakladi 6.000 izvodov izšla še zbirka zgodb Yvette. Nosi številko 179 v zbirki Ljudska knjiga. Obstajata kar dve opremi za to knjigo. Debeluška in druge novele so po prvi izdaji Prešernove družbe - iz leta 1958 - zopet očarale bralstvo v letu 1985. Leta 1987 sta pri Cankarjevi založbi ponovno izšla Njeno življenje v Vipotnikovem prevodu in umetno ustvarjena zbirka Dvorljive zgodbe (23 po številu), ki jo je izdala Prešernova družba. Zbirka Ljudska knjiga, številka 211.

Očitno so bile začinjene zgodbe bralcem všeč in tako je leta 1988 pri isti založbi izšla na podoben način skovana zbirka Srhljive zgodbe (18 naslovov). Nosi že 219. številko zbirke Ljudska knjiga. Prevajalec obeh je Aleš Berger.
Devetdeseta leta prikazujejo skromno Maupassantovo bero. Izšel je le ponatis Debeluška in druge novele iz zaloge Prešernove družbe, ki nosi letnico 1997. Na Radiu Slovenija pa je v devetdesetih letih nastalo besedilo za radijsko igro Še ljubimca bi rabili, ki jo je na podlagi Maupassantovih zgodb (Nekoč, Pepček) v prevodu Aleša Bergerja napisal Jože Rode.
Celjska Mohorjeva družba je leta 2000 za potrebe mature v letu 2001 natisnila knjigo Onadva in oni, ki analizira tudi Maupassantovo Debeluško. To delo pa je na pragu novega tisočletja (2000) znova prišlo na svetlo v zasebni založbi. Ob vsej tej domači beri pa je bilo Slovencem po knjigarnah ves čas na voljo veliko število Maupassanovih del v izvirniku ali prevodih.
Na malih zaslonih in filmskih platnih
Maupassantove zgodbe so dokaj kmalu zamikale pisce filmskih scenarijev, tako da imamo že v zgodnjih letih kinematografije posnete filme po njegovih predlogah. Prvi se ponašajo še z letnicami v času nemega filma, zadnji pa je bil posnet lani. Prav tako pa je Maupassant uril duhove televizijskih postaj. V tem pogledu se je najbolj izkazala francoska hiša France 2, ki je pripravila tri serije z naslovom Chez Maupassant (Pri Maupassantu). Dve izmed njih sta bili prikazani tudi že na TV Slovenija in predstavljata naslednje zgodbe:
Prva serija - predvajana od 8. 6. 2008: 1. Zgodba kmečke dekle (Histoire d'une fille de ferme), 2. Dediščina (L'Heritage), 3. Oče Amable (Pere Amable), 4. Gospodična Harriet (Miss Harriet), 5. Ogrlica (La Parure), 6. Prijatelja (Deux amis), 7. Oče Hautot in njegov sin (Hautot pere et fils) in 8. Tonač (Toine).
Druga serija - predvajana od 14. 11. 2010: 1. Rožnik kreposti gospe Husson (Le rosier de Madame Husson), 2. Na podeželju (Aux champs), 3. Ta prasec Morin (Ce cocon Morin), 4. Soba 11 (Chambre 11), 5. Poleg postelje (Au bord du Lit), 6. Večerna zabava (Une soirée), 7. Sodček (Le petit Fut) in 8. Prijatelj Joseph (L'ami Joseph).
Tretja serija - še nepredvajano (slovenski naslovi okvirni): 1. Boule de Suif (Debeluška), 2. Yvette (Yvette), 3. Mon Oncle Sosthene (Moj stric Sosthène), 4. Le cas de Madame Luneau (Primer gospe Luneau), 5. L'assasin (Morilec), 6. Une partie de Campagne (Izlet na deželo), 7. En famille (V družini) in 8. Le Vieux (Starec).
Vse te tri serije so tudi že izšle v DVD-formatu in so na voljo na naslovih znanih spletnih trgovin.
Poletni večeri ali popoldnevi z Maupassantom
Guy de Maupassant je nekoč o sebi dejal: " V literaturi sem se pojavil kot komet in kot strela bom izginil iz nje." Imel je prav.
Njegovo zbrano delo obsega 30 knjig. Nenavadno veliko za komaj desetletje pisateljevanja. In to veliko delo se je žalostno sklenilo 6. julija 1893. A kaj hočemo. Poletje leta 1850 je ljubiteljem literature srečno naklonilo Guya de Maupassanta, poletje 1893 pa jim ga je po nedopolnjenih triinštiridesetih letih nesrečno vzelo.
Nam pa poletje v času dopustniških in počitniških dni ponuja lepo priložnost, da se poglobimo v katero izmed Maupassantovih zgodb. Zaradi njegove plodovite ustvarjalnosti nam jih prav gotovo ne bo zmanjkalo.

# data[].attributes.attachment_link.title
Maupassant in njegovi slovenski oboževalci

# data[].attributes.attachment_link.description
Vendar po resnici povedano tudi drugod, v drugih deželah in državah, ni bilo vse rožnato. Tudi tam nam kultura in umetnost marsikdaj predstavljata dokaj razburljive življenjepise. Žalostni usodi se tako ni mogel izogniti niti tako slaven in občudovan pisatelj, kot je bil Guy de Maupassant. Nekega poletnega dne - povejmo natančno, 6.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Henri Matisse je bil zadržan in obvladan človek, njegovi mlajši kolegi so ga klicali profesor. Foto: Wikipedia

Henri Matisse: Madame L.D. Portait vert, bleu et jaune, 1947. Foto: EPA

Henri Matisse: Interieur au Phonographe, 1924. Foto: EPA

Henri Matisse: Oceania, nebesa, 1946. Foto: EPA

Henri Matisse: Papiga in morska deklica, 1952. Foto: EPA

Več kot 70 let kasneje in po številnih prepričevanjih slikarjeve družine bodo Matissove besede, izrečene v intervjuju (ta je potekal več dni v Lyonu in Nici), vendarle objavljene.

Henri Matisse (1869-1954) je bil tedaj že eden najbolj cenjenih umetnikov na svetu. Čas, ko je bil skupaj z Andréjem Derainom vodilni predstavnik fauvizma, slikarske smeri, v kateri so umetniki v zgodnjem 20. stoletju stavili na intenziven kolorit in močno poudarjeno čutno izraznost, je bil že davno mimo, vendar osnovna izhodišča so ga spremljala do konca. Verjel je v dekorativno, a izrazno in poduhovljeno slikarstvo, ki bi imelo lastnosti moralne filozofije. Če je v prvih letih 20. stoletja v Parizu, tedanjem umetniškem središču sveta, s svojimi fauvisti (ime izhaja iz francoske besede les fauves - divje zveri) zaradi nenaklonjenih kritik le stežka preživljal svojo družino - vsaj dokler ni osvojil očesa Gertrude Stein in njenega kroga -, je bil v času druge svetovne vojne s svojim dolgoletnim prijateljem in večnim 'tekmecem' Pablom Picassom eden najbolj iskanih umetnikov. V tem obdobju se je posvetil kolažu oziroma gouaches découpées, tehniki, ki jo je sam opisal kot slikanje s škarjami, v njej pa svoj posluh za barvo in geometričnost ponesel na skrajno izčiščeno raven.

Matisse, ki so mu prijatelji leta 1907 v Parizu ustanovili zasebno šolo Académie Matisse, kjer je poučeval mlajše kolege, je bil izrazito zadržan človek. Večkrat je opozarjal, da se umetnik ne bi smel preveč izčrpavati v teoretskih izjavah, a kljub temu sam veliko napisal in izjavil.
Kritično o zbirateljih
Odločitev založbe Skira, da pogovor iz leta 1941 skrajša iz kakih 310 na 260 strani, je bila tudi posledica pomanjkanja papirja in nižanja stroškov v času vojne, vendar umetnika to ni prepričalo, piše Guardian. "Zmaličiti želite moje delo," se je razburil. "Stvari se lotim le z vso resnostjo. Gre za kakšnih 310 strani ... Ste jih pripravljeni sprejeti in objaviti v celoti?" Pretreseni Matisse se je tedaj zakopal v svoje iskreno razmišljanje o vsem mogočem - od umetnosti do tega, kako se spopada z depresijo - in nekaj odsekov napisal na novo, nekaj strani pa črtal v celoti. Med temi je bil tudi tisti del, v katerem se je razgovoril o zbirateljih, o katerih je imel pogosto kakšno neprijazno opazko. Neki zbiratelj ga je, denimo, ujezil, ker je njegovo sliko obesil v kopalnico. "Američani so kot otroci, ki naredijo prvo stvar, ki jim pade na pamet," je dejal. Tudi o trgovcih z umetninami ni imel lepšega mnenja: "Vse, kar mora obvladati dober trgovec z umetninami, je prodaja."
Prizor, ki si ga težko predstavljamo: Matisse s petjem nad depresijo
Henri Matisse, čigar dela dosegajo danes na dražbah vrtoglave cene, sodi med vodilne slikarje, ki so na začetku 20. stoletja tlakovali pot novi umetniški govorici. Po zaključenem fauvističnem poglavju si je uveljavil ime kot imenitni nadaljevalec klasične tradicije francoskega slikarstva. Nekoč je pripomnil, da se je vse življenje bremenil, ker ne slika kot drugi. A to so poznane besede. Prvič pa bomo zdaj lahko prebirali, kaj je leta 1941 povedal o spopadanju z depresijo. "... včasih se mi zdi vse črno ... Najbolj me zaskrbi, da bi izgubil ljubezen do dela. Črn obup zmorem prenesti, če si žvižgam ali pojem."

Prepis pogovora je že od osemdesetih let, ko je prevzel arhiv švicarskega likovnega kritika Pierra Courthiona, v hrambi Gettyjevega raziskovalnega inštituta. Knjiga z naslovom Chatting with Henri Matisse: The Lost 1941 Interview (Kramljanje s Henijem Matissom: Izgubljeni intervju iz leta 1941) bo pod okriljem založbe galerije Tate izšla septembra. Proti objavi je bil dolgo tudi umetnikov vnuk Claude Duthuit, a se je kasneje vendarle pustil prepričati o zgodovinski vrednosti zapisa in prispeval celo spremno besedo.
Največji poznavalci Matissovega dela so omenjeni intervju sicer poznali, nikoli pa ga niso zares citirali. O zgodbah in kritikah iz intervjuja se nikoli ni zares govorilo, pojasnjuje urednik knjige Serge Guilbaut, celo umetnikove analize lastnega dela so ostale pozabljene. Guilbaut pojasnjuje, da intervju odstira nove poglede na umetnikovo ustvarjanje. Matisse je barve opisal kot sozvočje in slikanje primerjal s simfonijo. "Barva je moč. Moje slike sestavlja štiri ali pet kontrastnih barv in ta kontrast ustvarja energijo. Ko nanesem zeleno, to ne pomeni trave. Ko nanesem modro, ne slikam neba." A takšna razmišljanja Matissa, ki je moral imeti na začetku ustvarjalnega procesa vedno pred seboj jasno vizijo celote, so znana.
Prvič s čopičem v rokah
Spomin ga je popeljal tudi v mladost, ko je bil star 21 let in so mu med okrevanjem zaradi vnetja slepiča podarili škatlico barv, sam pa si je kupil knjigo z naslovom Kako slikati. "Seme je padlo na plodna tla in moralo je rasti. Popek se je moral odpreti. Odtlej sem le redko razmišljal o čem drugem. Zgolj o slikanju. Razraslo se je kot plevel. Kdo ve, od kod se je vzelo."
Umetnost kot umsko pomirjevalo vsakega človeka
Po odkritju tega ustvarjalnega "raja", kot je zapisal, ob prehodu v zadnje desetletje 19. stoletja, je na očetovo veliko razočaranje opustil študij prava in življenje posvetil slikarstvu. Leta 1908 je pisal takole: "To, o čemer sanjam, je umetnost ravnovesja, čistosti, vedrine, brez vznemirjajoče ali zaskrbljujoče predmetne snovi - taka umetnost bi bila za slehernega umskega delavca, tako za poslovnega človeka kot za književnika, blagodejno umsko pomirjevalo ..., nekaj, kar bi bilo podobno udobnemu naslanjaču, v katerem si odpočiva od fizičnih naporov."

# data[].attributes.attachment_link.title
Intervju, ki ga je Matisse prepovedal objaviti, kmalu na knjižnih policah

# data[].attributes.attachment_link.description
Več kot 70 let kasneje in po številnih prepričevanjih slikarjeve družine bodo Matissove besede, izrečene v intervjuju (ta je potekal več dni v Lyonu in Nici), vendarle objavljene. Henri Matisse (1869-1954) je bil tedaj že eden najbolj cenjenih umetnikov na svetu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Le Corbusier - poezija armiranega betona

# data[].attributes.attachment_link.description
Prispeval je ključne teorije sodobne arhitekture in zavzemal se je za dobre življenjske pogoje za vse. Nadel si je ime Le Corbusier.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pesnik je bil razpet med varnim družinskim življenjem na eni strani in bohemskim, pustolovščin polnim življenjem z erotičnim prijateljem Rimbaudom na drugi strani. V tem konfliktu je nastala morda njegova najboljša zbirka Romance brez besed.

Detajl skupinskega portreta združbe Hudobnih dobričin, ki ga je leta 1872 izdelal slikar Fantin-Latour. Verlaine in Rimbaud sta naslikana umaknjena od ostale druščine, kot da živita v svojem svetu.

Pomembna je Verlainova prenovitev verzne muzikalnosti, ki jo je uresničeval v rahlih, spevnih oblikah, pa tudi impresionistična tehnika njegove razpoloženjske pesmi.

Hiša v nekoč zanikrnem delu Londona Camden Townu, kjer sta Paul Verlaine in Arthur Rimbaud leta 1873 preživela tri mesece.

Francoski pesnik, ki ga literarna zgodovina obravnava kot simbolista, sam simbolistični poetiki pravzaprav ni bil pretirano naklonjen. Pesmi, ki so v vsebinskem pogledu in pesniški tehniki tipično simbolistične, v njegovem sicer številčno bogatem opusu ne najdemo dosti.

Pred vsem drugim bodi glasba
Čeprav so na razvoj moderne lirike močneje vplivali velikani, kot so Baudelaire, Rimbaud in Mallarme, ne smemo pozabiti pomena značilnega muzikalnega pesniškega jezika, ki ga je Verlaine znal ujeti v svojih stihih. 'Pred vsem drugim bodi glasba' je zapisal v slavni prvi verz svoje pesmi Poetika, v kateri je sijajno formuliral ne le svoje poetike, ampak tudi težnjo simbolistov po približevanju h glasbi kot najvišji med umetnostmi.

Prav z zvočnostjo besed je Verlaine pomembno vplival na iskanje drugačnih, svobodnih ritmov. Vendar pa je bil njemu samemu prosti verz, nad katerim so se navduševali drugi simbolisti, tuj. Boris A. Novak, čigar prevod je Verlaina približal tudi slovenskim bralcem, je pesnika opisal kot 'enega izmed predhodnikov moderne lirike, obenem pa enega izmed 'poslednjih Mohikancev' kulta forme v poeziji.'

Tri ženske, ki zaznamujejo Verlainovo življenje
Paul-Marie Verlain se je leta 1844 'čudežno' rodil staršema, ki sta po treh splavih že povsem izgubila upanje, da bosta kdaj imela otroka. Oče mu je umrl, ko je bil star 19 let, leta 1867 pa je Paula globoko prizadela še ena smrt. Ob težkem porodu je umrla sestrična Elisa Moncomble, na katero je bil mladenič izredno navezan in vanjo verjetno tudi skrivno zaljubljen. Prav njej je najbrž posvetil ljubezenske pesmi v prvencu Saturnijske pesmi (izšle so 1866), iz katere žari elegično vzdušje.

Elisini smrti je sledilo obdobje pijančevanja in trpinčenja matere, ki jo je nekajkrat celo skušal ubiti. Leta 1869 pa je spoznal še tretjo žensko, ki je imela pomembno vlogo v njegovem življenju, Mathildo Maute, s katero se je leto pozneje tudi poroči.

V letu, ko je spoznal svojo bodočo ženo, je izšla tudi njegova druga zbirka, Galantni prazniki, ena najbolje koncipiranih pesniških zbirk. Pod vplivom vzdušja slik francoskega rokokojskega mojstra Watteauja, je nastalo 22 pesmi, v katerih se prepletata igrivost in minljivost. V pesmih opeva like iz commedie dell'arte, zunanja lahkotnost pesmi pa je podobna lajni, katere ritem posnema metrika pesmi. Za veseljem tega inštrumenta se namreč skriva otožnost, za lepotami opevane zunanje pokrajine pa praznina duše.

Družinska idila, ki se kmalu konča
V pričakovanju družinske sreče začne pisati pesniško zbirko Dobra pesem, ki izide šele, ko je bilo te že davno konec, leta 1872. Zbirka je pravzaprav šibkejše delo od prvih dveh, saj v njej na račun poetičnosti pretirano poudarja etičnost. Leta 1870, ki ga med drugim zaznamuje francosko-pruska vojna (med obleganjem Pariza je Verlaine član Nacionalne garde), začne pesnik znova popivati, ob tem pa tudi fizično spravljati na ženo. Dokončen udarec zada zakonu vstop Rimbauda v Verlainovo življenje leta 1871. Z deset let mlajšim pesnikom postaneta vse bolj nerazdružljiva, hkrati pa je Verlaine vse bolj neusmiljen do svoje žene, na katero se je spravil celo v visoki nosečnosti. Klavrno luč meče na Verlaina tudi anekdota, ki opisuje, kako se je januarja leta 1872 spravil na svojega dobra dva meseca starega sina in poskušal zadaviti ženo. Izbruhom nasilja je vedno znova sledilo kesanje moža, ki mu je Mathilda tudi odpustila. Pesnik pa je bil vedno znova razpet med bohemsko življenje v Rimbaudovi družbi in izpolnjevanjem zakonske dolžnosti ob Mathilde. Ko poleti istega leta Mathilde zboli, se Verlaine odpravi po zdravila, na poti pa sreča Rimbauda in odpravita se v Belgijo.

Romance brez besed
Po neuspelem Mathildinem poskusu, da bi pripeljala moža domov, odpotujeta pesnika jeseni v Anglijo. Njun buren odnos se izteče leta 1873, ko Rimbaud v Bruslju dokončno zapusti Verlaina. Ta pride po vrsti prepirov pijan v hotel in partnerja s strelom lažje rani v pest. Potem ko ga zaprejo, Verlaine piše pesmi, ki izidejo pozneje v zbirki Modrost. A še pred to ugledajo luč sveta Romance brez besed (1874), pri katerih se je pesnik naslonil na šansone in popevke, torej uglasbljeno pesništvo. Zbirka, ki je nastala v konfliktnem obdobju druženja z Rimbaudom, kaže po Novakovih besedah nekatere vplive 'osvobojenega Rimbaudovega jezika' in je morda Verlainova najboljša pesniška zbirka.

Razpetost med telesnim in duhovnim
V istem letu sodišče razveže zakonsko zvezo med Verlainom in Mathilde, pesnik pa v duhu verske spreobrnitve prosi za katekizem. Izraz spreobrnitve v katolicizem, ki sicer tako kot vse drugo v njegovem življenju, ne traja dolgo, najdemo v že omenjeni pesniški zbirki Modrost (izide 1881).

V tem času je bil Paul Verlaine skoraj povsem pozabljen, nato pa ga sredi 80. let kot svojega predhodnika navdušeno odkriva mlada pesniška generacija. V zadnjih letih življenja, ko sicer ni bil več zmožen takšne duhovne koncentracije kot nekoč, so ga slavili kot največjega živečega francoskega pesnika. Umrl je 8. januarja leta 1896 za posledicami srčne kapi. V govoru na pogrebni slovesnosti je Stephane Mallarme pesnika, ki je v znamenitem sonetu, posvečenemu Rimbaudu znal kljub medsebojnim zameram zapeti hvalnico, poetu, večjemu od sebe, in moža, ki je zaslužen, da so se ohranile Rimbaudeve Iluminacije, označil kot 'pesniško korektnega.'

# data[].attributes.attachment_link.description
Francoski pesnik, ki ga literarna zgodovina obravnava kot simbolista, sam simbolistični poetiki pravzaprav ni bil pretirano naklonjen. Pesmi, ki so v vsebinskem pogledu in pesniški tehniki tipično simbolistične, v njegovem sicer številčno bogatem opusu ne najdemo dosti.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ljubil je Pariz in življenje, šole in slovnice pač ne

# data[].attributes.attachment_link.description
Barbara ... Tako preprosta pesem z eno samo piko - na koncu -, a tako močna. Tako žalostna. In s tako glasnim sporočilom o nesmiselnosti vojne.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Razstavo so pripravili z Muzejem dekorativnih umetnosti (Les Arts Decoratifs) iz Pariza, ki je svojo zbirko Lautrecovih plakatov in litografij predstavil pred dobrima dvema letoma. Na sliki: La Revue Blanche, 1895, barvna litografija. Foto: Cankarjev dom

Toulouse-Lautrec je imel na Montmartru, kjer je bilo v tistem času pravo umetniško vrelišče, svoj atelje in kot reden obiskovalec plesov in kabaretov, kjer je dobil navdih, poskrbel za vse večjo priljubljenost Jane Avril, La Goulue in Moulin Rouge. Na sliki: Jane Avril, Jardin de Paris,1893, barvna litografija. Foto: Cankarjev dom

Poleg originalnih Lautrecovih litografij razstava prikazuje plakate njegovih nekoliko starejših kolegov, kot sta Jules Cheret in Eugene Grasset, Lautreca pa sooča tudi s sodobnimi plakati. Muzej Toulouse-Lautrec v Albiju je namreč leta 2001 ob 100-letnici umetnikove smrti povabil k sodelovanju 100 uglednih grafičnih oblikovalcev z vsega sveta, ki so izdelali po en plakat kot hommage temu pionirju umetniškega plakata. Na sliki plakat Mieczyslawa Gorowskega iz Poljske, 2001. Foto: Cankarjev dom

Razstava plakatov Toulousa-Lautreca v Ljubljani

Danes je nemogoče obiskati Pariz, ne da bi naleteli na vsaj eno podobo s slavnih plakatov Henrija de Toulouse-Lautreca (1864-1901) in konec 19. stoletja, v prelomnem času t. i. belle epoque, je bilo območje okoli Montmartra prelepljeno z njegovimi plakati. Vendar 'čudeža', o katerem je konec 19. stoletja pisal Thadee Natanson, ko se po pariških zidovih pojavili Lautrecovi plakati, prek reprodukcij ne moremo doživeti.
Zato je razstava plakatov tega francoskega mojstra v Ljubljani toliko večje doživetje. Postavitve pa se moramo po besedah poznavalca francoske umetnosti Braneta Koviča navsezadnje veseliti tudi zato, ker se ne zgodi pogosto, da bi dela velikih umetnikov, napovednikov moderne umetnosti, prišla v Slovenijo.
Razstava, ki jo je Cankarjev dom pripravil v sodelovanju s pariškim Muzejem dekorativnih umetnosti (Les Arts Decoratifs), bo na ogled pa bo do 25. avgusta. Na ogled je postavljenih okrog 100 eksponatov, od tega približno polovica izvirnih Lautrecovih del, predvsem barvnih litografij.

Mojster plakata in njegovi duhovni sinovi
Ideja o predstavitvi Toulouse-Lautrecovih del v Ljubljani je po besedah vodje razstavnega programa v Cankarjevem domu Nine Pirnat Spahić zorela že nekaj časa, a ravno postavitev v Muzeju dekorativnih umetnosti jo je navdušila zaradi več razlogov, med drugim je umetnika zanimiveje predstavila od drugih, in tako je projekt dobil nov zagon.
Razstava je razdeljena v sedem tematskih sklopov, dela mojstra iz obdobja konec 19. stoletja pa spremljajo plakati sodobnih umetnikov, ki so jih ob stoletnici mojstrove smrti povabili, da ustvarijo plakat kot hommage svojemu predhodniku. V Cankarjevem domu je tako na ogled tudi še 32 plakatov.
Lepa in uporabna umetnost postaneta enaki
Toulouse-Lautrec sodi med ključne umetnike predvečera ali kar začetka moderne umetnosti, torej časa fin de siecla, art nouveauja, časa, ki je prinesel vrednostno izenačenje lepih in uporabnih umetnosti, pojasnjuje Brane Kovič. Enako pozornost so začeli namenjati ne le slikam in kipom, ampak tudi pohištvu, raznim predmetom in seveda plakatu kot eni prvih oblik oglaševanja.

Kljub prispevku Chereta plakat takrat še ni dobil tiste prave veljave, Toulouse -Lautrec pa je, pojasnjuje Kovič, postavil paradigmo, vrednostne in estetske kriterije, ki veljajo še danes, kar potrjujejo tudi plakati Loutrecovih sodobnih umetnikov, 'duhovnih sinov', kakor jih je poimenovala kustosinja razstave Réjane Bargiel.

Sodobne podobe Montmartra
Plakati Toulouse -Lautreca so v njegovem času postali prave ikone, in to ostali vse do danes. Prav z razstavo, ki so jo leta 1992 v Parizu pripravili temu umetniku, je po Kovičevih besedah povezano prvo obsežno komercialno promoviranje umetnikovih del na vseh mogočih predmetih, ki se jih ob razstavi lahko kupi. Danes je to v vseh muzejih ustaljena praksa, ki pa se je začela prav s Tolulouse-Lautrecovimi prepoznavnimi podobami sodobnega pariškega življenja, zabave pod Montmatrom, pogledi v družbo deklet v salonih in vabili na kabarejske predstave.
Za umetnost Toulouse-Lautreca so značilni kontrasti v barvah, poudarjene konture, drzna perspektiva, iz njih pa izžarevajo vitalnost, sodobnost in tudi vpliv japonske umetnosti, ki jo je zelo dobro poznal.

Iz Ljubljane naravnost v depo
Toulouse-Lautrec je pripadal generaciji umetnikov, ki so prispevali k ponovnemu vrednotenju postopka tiska skozi produkcijo t. i. originalnih listov. Slikarji so ponovno odkrivali tehniko tiska, ki jim je dovolila, da so sami neposredno risali na kamen brez posrednika graverja.
Razstava, ki je na ogled v Cankarjevem domu, je posebna priložnost tudi zato, ker jo bodo, kot je pojasnil vodja oddelka za razstave in namestnik direktorice v muzeju Les Arts Décoratifs Jérôme Récours, po prihodu nazaj v Pariz za nekaj let shranili in ne bodo na ogled.
Razstava, za postavitev katere je poskrbela arhitektka Katarina Štok Pretnar, je tokrat iz galerije CD razširjena tudi v dvorano Duše Počkaj. Kot je sedaj že v navadi, jo spremljata dva kataloga, poleg glavnega je drug namenjen mlajšim obiskovalcem razstave.

Razstava plakatov Toulousa-Lautreca v Ljubljani

# data[].attributes.attachment_link.title
Toulouse-Lautrec - mojster, ki je v plakat ujel svoj čas

# data[].attributes.attachment_link.description
Danes je nemogoče obiskati Pariz, ne da bi naleteli na vsaj eno podobo s slavnih plakatov Henrija de Toulouse-Lautreca (1864-1901) in konec 19. stoletja, v prelomnem času t. i. belle epoque, je bilo območje okoli Montmartra prelepljeno z njegovimi plakati. Vendar 'čudeža', o katerem je konec 19.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Elizejske poljane danes. Foto: Pixabay

Županja Anne Hidalgo je dejala, da nameravajo v sklopu del 1,9 kilometra dolg odsek v središču Pariza spremeniti v "izjemen vrt". Odbor, pristojen za Elizejske poljane, od leta 2018 lobira za korenito prenovo.

"Legendarna avenija je v zadnjih 30 letih izgubila svoj lesk. Parižani jo vse bolj zapuščajo, poleg tega jo je prizadelo več kriz - protesti rumenih jopičev, stavke, zdravstvena in gospodarska kriza," so sporočili iz odbora.

"Elizejske poljane pogosto imenujejo za najlepšo avenijo na svetu, a mi, ki tukaj delamo vsak dan, glede tega nismo tako prepričani," je leta 2019 dejal Jean-Noël Reinhardt, predsednik odbora. "Elizejske poljane imajo vse več obiskovalcev, podjetja zvenečih imen pa tekmujejo za svoj prostor na njih, a Francozom se zdijo obrabljene."

"Nebeški kraj"

Odbor se je javno posvetoval glede načrtov za avenijo, preden so izbrali ustrezni projekt biroja PCA-Stream. Načrti vključujejo prepolovitev kapacitet za vozila, preureditev cest v pešcone in zelene cone ter zasaditev drevoredov za izboljšanje kakovosti zraka.

S tem bi avenijo tudi v resnici približali njenemu imenu, saj so bile Elizejske poljane v grški mitologiji nebeški kraj, namenjen herojem in krepostnim možem. Prvotno so bili tam močvirje in zelenjavni vrtovi.

André Le Nôtre, vrtnar sončnega kralja Ludvika XIV., je bil tisti, ki je na lokaciji zasnoval široko promenado z dvojno vrsto brestov na vsaki strani, imenovano Grand Cours. V Elizejske poljane so jo preimenovali leta 1709 in jo podaljšali, do konca stoletja pa je postala priljubljen kraj za sprehode in piknike.

Na Elizejskih poljanah so Parižani slavili osvoboditev izpod nacistične okupacije leta 1944, nogometne zmage in podobno pa še vedno pritegnejo množice, a šarm, po katerem so bile svoj čas znane, je zbledel, Parižani pa se jih izogibajo. Danes je avenija znana po kavarnah s predrago kavo, luksuznih butikih, salonih prestižnih avtomobilov in vsakoletni vojaški paradi ob obletnici padca Bastilje.

Foto: AP

Turistično mravljišče

Od 100.000 pešcev, kolikor jih je bilo na aveniji vsak dan pred pandemijo, jih je bilo 72 odstotkov turistov, 22 odstotkov pa zaposlenih. Osempasovnico, speljano po aveniji, v povprečju prevozi 3000 vozil na uro in je bolj onesnažena od zelo prometne krožne ceste okoli Pariza.

Arhitekt Philippe Chiambaretta iz biroja PCA-Stream je dejal, da so Elizejske poljane postale kraj, ki lepo povzema težave velemest po vsem svetu - "onesnaženje, promet, turizem in potrošništvo" - in jih je treba preoblikovati v "ekološke, zaželene in vključevalne". Načrti vključujejo tudi preoblikovanje znamenitega Place de la Concorde, največjega trga v mestu.

Cilj je, da bi Elizejske poljane v novi podobi zaživele do leta 2030. Projekt je sicer le eden v daljši vrsti načrtov prenove Pariza pred olimpijskimi igrami in po njih, vključno s tem, da bi območje okoli Eifflovega stolpa spremenili v veličastni park, piše Guardian.

# data[].attributes.attachment_link.title
Velika prenova Pariza - Elizejske poljane kot "izjemen vrt"

# data[].attributes.attachment_link.description
Županja Anne Hidalgo je dejala, da nameravajo v sklopu del 1,9 kilometra dolg odsek v središču Pariza spremeniti v "izjemen vrt". Odbor, pristojen za Elizejske poljane, od leta 2018 lobira za korenito prenovo. "Legendarna avenija je v zadnjih 30 letih izgubila svoj lesk.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Francoski pisatelj André Gide (1869-1951) je eden najbolj cenjenih pisateljev in kritikov svoje dobe. Je prejemnik Nobelove nagrade za literaturo leta 1947, pisatelj skoraj otipljive simbolike, sodobnik Ivana Cankarja, pri čemer je za Gida značilna še močnejša povezava med umetniškim izrazom in osebnim življenjem. Odraščal je v hugenotski družini in bil deležen zelo stroge puritanske vzgoje. Dobro je poznal Sveto pismo in togost svoje vzgoje. Oboje je močno zaznamovalo njegova dela.

Najbolj dejaven je bil nekako pred stotimi leti, ko je pred prvo svetovno vojno in po njej preizpraševal smisel lastne eksistence v zateglem krščanskem malomeščanskem okolju, ki ga je dušilo. Utesnjujoče zahteve cerkve in družine je skušal počasi in po slojih zluščiti s sebe in se približati sodobnemu človeškemu bitju, ki naj bi bilo tako, kot je. Na svojih prvih potovanjih po muslimanskih deželah severne Afrike, kjer se je srečal z drugačno kulturo in drugačnimi moralnimi vrednostmi, se je tudi lažje sprijaznil z lastno homoseksualnostjo, to boleznijo in nezakonito sprevrženostjo tistega časa in okolja.

Jarem toge krščanske vzgoje

To je prakticiral predvsem v tujini in najraje z mladimi dečki. V njegovem času je bila legalna spolnost starejših od trinajst let. Za svoje najbolj pomembno delo ima Koridon, kjer je prek štirih sokratskih dialogov zagovarjal homoseksualnost kot naraven pojav, oziroma vsaj ne nenaraven, saj je bil družbeno sprejet tako v antični Grčiji kot v renesančni Italiji in elizabetinski Angliji.

Kasneje je prepotoval več francoskih kolonialnih območij v Afriki v spremstvu ljubimca Marca Allégreta. To je povzročilo težave v njegovem zakonu s sestrično Madeleine Rondeaux. Z njo ni "zaužil zakona v celoti", kot se je temu takrat reklo. Je pa naredil otroka precej mlajši Elisabeth van Rysselberghe, ki je bila hči njegove dobre prijateljice Marie Monnom. Tako je Catherina njegova edina potomka. To je porušilo njuno prijateljstvo z Monnomovo in omajalo odnos z Allégretom.

Kolonializem in komunizem

Ta kolonialna potovanja so v njem vzbudila močan odpor do izkoriščanja, suženjstva in sploh kolonializma, kar se je izražalo v njegovih delih. Ker mu je bilo blizu pristno krščanstvo, se je imel tudi za komunista, čeprav ni nikoli vstopil v partijo. Povabili so ga na potovanje po Sovjetski zvezi in kot govornika na pogrebu Maksima Gorkega. Govor so mu cenzurirali, njemu pa je ruska pojavnost komunizma razbila iluzije in se je oddaljil od socialističnih prijateljev v domovini in tujini.

Teme je črpal iz sebe

V svojih delih je bil močno avtobiografski, táko je tudi delo Ozka vrta, objavljeno v zbirki Klasična Beletrina v prvem prevodu Boža Voduška. Delo, ki je v izvirniku izšlo leta 1909, je katoliško usmerjena Jugoslovanska knjigarna izdala leta 1931 v Voduškovem prevodu.

Prvi del romana pripoveduje Jerôme Palissier, občutljiv pariški deček, ki poletja preživlja v hiši svojega strica na podeželju v Normandiji, kjer živi tudi njegova sestrična Alissa. Močno se zaljubita, odnos pa prevzame teža njunega čustvovanja. V odzivu na materino nezvestobo, ta je mlada kreolka, ki je zapustila moža, in pod vplivom vere Alissa postopoma postane prepričana, da Jerômova ljubezen do nje ogroža njegovo dušo. Da bi ga odrešila čustev, se odloči zatreti vso svojo lepoto - tako umsko kot telesno.

Bog te nima rad

Drugi del prinaša pripoved z Alissinega zornega kota v obliki njenega dnevnika. Roman prežema neizživeta ljubezen, hrepenenje, ki na koncu ne prinaša božanskosti, le frustracije, kajti Bog ljubezni ne vrača. Vrata do božje ljubezni so namreč taka ozka, da skoznje pride težko kdo.

Kot je v spremni besedi zapisal Tone Smolej, je "marsikdo v Ozkih vratih videl zagovor krščanskega odpovedovanja in Gide je tik pred začetkom prve svetovne vojne v dnevniku zapisal, da se ni čuditi, ker bralci niso takoj razumeli, da je to kritična knjiga". Proti koncu življenja, novembra 1949, je Gide v radijskem intervjuju to ponovil. "Moj problem se je vrtel okoli vprašanja, ali je končni cilj človeka Bog ali človek. Na začetku svoje kariere sem mislil, da je končni cilj človeka Bog. Nato sem preusmeril problem in začel razmišljati, da je končni cilj človeka človek."

V Ozkih vratih se je tako močno oddaljil od krščanske teologije, Alissin primer pa je ponazoritev lažnosti krščanskih idealov. "Tišina nebes ob končnem klicu junakinje naj bi predstavljala večno tišino kozmosa brez Boga," je še zapisal Smolej.

# data[].attributes.attachment_link.title
André Gide - V ljubezni je prostora le za enega

# data[].attributes.attachment_link.description
Francoski pisatelj André Gide (1869-1951) je eden najbolj cenjenih pisateljev in kritikov svoje dobe. Je prejemnik Nobelove nagrade za literaturo leta 1947, pisatelj skoraj otipljive simbolike, sodobnik Ivana Cankarja, pri čemer je za Gida značilna še močnejša povezava med umetniškim izrazom in osebnim življenjem. Odraščal je v hugenotski družini in bil deležen zelo stroge puritanske vzgoje.

# data[].attributes.attachment_link.title
Francoski Invader nenapovedano znova udaril v slovenski prestolnici

# data[].attributes.attachment_link.description
“Invader je umetnik, posameznik, gibanje, aplikacija, igra in življenjski stil,” so v MGLC-ju zapisali o francoskem uličnem umetniku, ki se je po odprtju razstave grafik te dni nenapovedano vrnil v Ljubljano in pustil svoje sledi na njenih ulicah.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Doprsni kip Charlesa Baudelaira, ki ga je ustvaril Pierre-Felix Masseau, danes stoji v pariškem parku Jardin du Luxembourg. Foto: EPA

Že ob vpisu na univerzo se je Baudelaire okužil s spolno boleznijo, svoj davek pa so zahtevali tudi dolgoletno uživanje lavdanuma, revščina in stres. Zadnji dve leti svojega življenja je preživel delno hrom v 'maisons de santé' v Bruslju in Parizu, kjer je njegovo življenje ugasnilo leta 1867. Ljubitelji poezije pa se še danes radi ustavljajo ob njegovem poslednjem počivališču na pokopališču na Montparnasseu. Foto: EPA

Charles Baudelaire se rodil leta 1821 v Parizu. Oče mu umrl, ko mu bilo šest let, nato živel z mamo in očimom, s katerim je bil v nenehnih sporih.

Ni se pustil preusmeriti na "pravo pot"
Po maturi se je vpisal na pravo, vendar je študij opustil. Očim ga je želel odvrniti od neurejenega življenja, zato ga je poslal v Indijo, toda pesnik se je že prej izkrcal in se s prvo ladjo vrnil v Francijo. Da bi prejel dediščino po očetu, je moral čakati do 21. leta, toda dotlej se je že močno zadolžil. Na zahtevo družine so mu dodelili skrbnika premoženja, ki mu je mesečno izplačeval skromno rento.

Pomanjkanje, bolezen in "črna Venera"
Bil je eden vidnih predstavnikov takratne pariške boemske scene. S pisanjem je zaslužil slabo, zato je živel v pomanjkanju, a je kljub vsemu do smrti opravljal le pesniški poklic.

Nikoli se ni poročil, imel pa je nekaj intimnih zvez, med njimi z mulatko Jeanne Duval, ki je pomembno vplivala na njegovo delo. Že ob vpisu na univerzo se je okužil s spolno boleznijo, zaradi katere je pozneje umrl. O smrti je premišljeval že dve desetletji, preden se je zares poslovil od sveta.

Pri 24 letih je pismo z namero o smrti napisal Jeanne Duval. "Ko boste prejeli to pismo, bom mrtev... Ubil se bom, ker ne zmorem nadaljevati življenja, ne prenesem več preizkušnje, da bi zaspal ali se spet zbudil," je zapisal junija 1845. Pesnik se je zabodel, a se ni resno poškodoval in je živel še nadaljnjih 22 let. Umrl je leta 1867, star 46 let.

Na prehodu romantike v simbolizem velja Baudelaire za začetnika moderne poezije. Želel je prenoviti francosko romantiko, v kateri je bilo po njegovi presoji preveč neposrednih čustvenih izlivov. Baudelairovo književno delo poleg pomembnih kritičnih spisov o književnosti in likovni umetnosti obsega zlasti pesniški zbirki Rože zla in zbirko pesmi v prozi Pariški spleen , s katerima je zaslovel in utrl pot novoromantični, dekadenčni in simbolistični književnosti. Zbirki predstavljata klasiko francoske književnosti.

Narava je svetišče, kjer živi stebri zašepetajo včasih zmedene glasove; tam človek hodi mimo skoz gozdove simbolov, ki vanj zro z domačimi očmi. Kot se podaljšani odmevi sred daljave stopijo v temačno in globoko enost, prostrano kakor noč in kakor čudna jasnost, tako soglašajo barve, zvoki in vonjave.

Charles Baudelaire (v prevodu Borisa A. Novaka)

Estetika grdega in beg pred naravo
Pesnikov osrednji motiv je romantično nasprotje med idealom in stvarnostjo, ki ga je Baudelaire obnovil v doslednejši obliki s tem, da ga je dopolnil z globljo in vsestransko podobo temnih strani življenja, naproti pa jim je postavil intenzivno težnjo po očiščenju ob dotiku z višjo resničnostjo.

Do žensk je imel pravzaprav zavračajoč odnos, prav tako kot je negativno vrednotil naravo. V svetu se je počutil tuj, saj meščanski razred ni delil z njim pravega čuta za lepoto in umetnost. Zanj je bila lepota nekaj drugega, ni bila več povezana z resnico in dobroto. Lepoto je ločeval od dobrega, estetiko od etike, odmikal se je od narave in opeval velemesto. V poezijo je vpeljal estetiko grdega - tudi mrhovina je lahko lepa, groteskne podobe, verz je postal svobodnejši in pisal o sinestezijah oz. korespondencah.

"Surov realizem", ki bi žalil javno spodobnost
Znamenito zbirko z izvirnim naslovom je napovedal že leta 1855, objavil pa dve leti pozneje. V njej je z modernim pesniškim jezikom opisal grozo in samoto, lepoto in hrepenenje in uveljavil novo senzibilnost. Zbirka je bila zaradi šestih moralno spornih pesmi sprva zasežena. Prva izdaja je obsegala 150 pesmi v petih ciklih, druga iz leta 1861, ki ji je avtor namesto prepovedanih dodal 35 novih pesmi, pa je izšla v šestih ciklih.

Pred dvema letoma so odkrili še skrivnostno kitico, ki jo je v eni od izdaj zbirke na roke dopisal k erotični pesmi Dragulji. Pesem je bila ena od omenjanih prepovedanih pesmi. Sodišče je tedaj presodilo, da bodo erotični verzi, ki se začnejo z naslovom Moja draga je bila gola, privedli do "vznemirjenja čutov s surovim realizmom", ki žali javno spodobnost. Odločitev sodišča so razveljavili šele leta 1949.

# data[].attributes.attachment_link.title
200. obletnica francoskega dekadenta, ki je odprl vrata moderni poeziji

# data[].attributes.attachment_link.description
Charles Baudelaire se rodil leta 1821 v Parizu. Oče mu umrl, ko mu bilo šest let, nato živel z mamo in očimom, s katerim je bil v nenehnih sporih. Ni se pustil preusmeriti na "pravo pot" Po maturi se je vpisal na pravo, vendar je študij opustil.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Antoine de Saint-Exupery in njegova žena Consuelo, leta 1936 v Parizu, kjer sta imela dom. Foto: AP

Francoski letalec, pesnik, pisatelj in vojni heroj Antoine de Saint-Exupéry je znan predvsem po zgodbi Mali princ: od njenega izida leta 1943 je bilo prodanih že več kot 200 milijonov izvodov v kar 450 različnih prevodih. Vsi poznamo povest o skrivnostnem medplanetarnem popotniku in vrtnici (zahtevni in občutljivi cvetlici), za katero skrbi na svojem domačem planetu.

No, v resničnem življenju je bila Saint-Exupéryjeva vrtnica umetnica iz Salvadorja, Consuelo Sancin. V Franciji so pravkar izdali več kot 160 pisem, ki sta si jih izmenjala v življenju; nekatera med njimi so opremljena s skicami, fotografijami in drugimi spominki.

Pustolovec in umetnica sta se leta 1930 tudi poročila, a se je njun zakon izkazal za viharno razmerje, polno vzponov in padcev. "Moja ljuba Consuelo, še razumeš ne, kako zelo me mučiš," ji je pisatelj poočital v enem od pisem. Ona odgovarja: "Jočem zaradi vseh teh čustev, strah me je, da me boš izgnal iz svojega srca." V njuni zvezi so bili številni razhodi in nezvestobe, a vsaj toliko sprav in novih začetkov.

Različna temperamenta
"Consuelo je bila prekipevajoče narave, on pa je bil velik depresivnež," je za tiskovno agencijo AFP povzel pisateljev biograf Alain Vircondelet. "Njegovi številni skoki čez plot niso bili dejanja don juana, pač pa izraz čustvene nezadostnosti."

Kljub temu pa o globini njegovih čustev ni nobenega dvoma. V enem od zadnjih pisem reče: "Consuelo, iz dna srca se ti zahvaljujem, da si bila moja žena ... Če bom ubit, imam vsaj nekoga, na kogar bom čakal v večnosti."

Zapestnico, na kateri sta bila vgravirana njegovo in ženino ime, je Saint-Exuperyju podaril njegov založnik. Z dna morja jo je leta 1998 potegnil ribič v bližini pristanišča v Marseillu. Foto: AP

Saint-Exupery, ki se je iz izgnanstva v ZDA pridružil francoskim odporniškim silam, je izginil med letom nad Korziko leta 1944. Nobenih fizičnih dokazov o njegovi nesreči niso odkrili vse do leta 1998; takrat je ribič iz Marseilla z morja potegnil pisateljevo identifikacijsko zapestnico, na kateri sta bili vgravirani imeni obeh zakoncev.

Consuelino maščevanje za diskriminacijo
Saint-Exuperyjeva družina, ki je bila aristokratskega porekla, ni nikoli zares sprejela njegove latinskoameriške žene: ko je bil razglašen za mrtvega, so jo tako rekoč izbrisali iz njegove življenjske zgodbe. " Poročiti se s tujko je bilo huje, kot če bi se poročil z Judinjo," je eden od pisateljevih potomcev v devetdesetih pojasnil biografu Paulu Websterju. A Consuelo se je maščevala, piše Webster: avtorske pravice do Saint-Exuperyjevega dela, ki so bile pol njene in pol v lasti njegove družine, je po smrti prepisala na svojega vrtnarja in šoferja, Joséja Fructuosa Martineza. Ta je dobil tudi celo zakladnico ljubezenskih pisem.

"Brezplodna sodna vojna"
Pisateljeva družina je leta 2008 dobila tožbo proti njemu, ki jo je sprožila zaradi knjige o razmerju med Antoinom in Consuelo, ki jo je Martinez izdal na lastno pest. Šest let pozneje je Martinez tožil družino in jo prisilil, da mu je izplačala del prihodkov od stripovske različice te iste zgodbe.

Nova izdaja pisem simbolično predstavlja soglasje in premirje med obojimi lastniki dediščine. Celo v izjavi za javnost, ki jo je prejšnji mesec podala založba Gallimard, pisateljevi potomci omenjajo "brezplodno 18-letno sodno vojno", ki se je sklenila s kolaborativnim projektom. Alain Vircondelet sicer opozarja, da še vedno obstajajo kupi nikoli videne korespondence, ki jo ima v lasti vrtnarjeva vdova Martine Martinez Fructuoso. " Hrani kolosalno zakladnico o Saint-Exuperyju in osupnem vsakič, ko mi kaj pove o njej," je razkril za tiskovno agencijo AP.

Ljubezen kot vrtnica
Skoraj gotovo pa je, da je bila pisateljeva ljubezen eden od virov navdiha za Malega princa. V čisto prvem pismu svoji bodoči ženi, malo po tem, ko sta se spoznala, piše: "Spominjam se zelo stare zgodbe, ki jo bom malo predrugačil. Nekoč je bil deček, ki je odkril zaklad. A ta zaklad je bil preveč čudovit za otroške oči, ki ga niso znale doumeti, in za otroške roke, ki ga niso znale držati. Zato je bil otrok otožen."

# data[].attributes.attachment_link.title
Antoine de Saint-Exupéry in njegova "vrtnica" Consuelo: ljubezenska zgodba v pismih

# data[].attributes.attachment_link.description
Francoski letalec, pesnik, pisatelj in vojni heroj Antoine de Saint-Exupéry je znan predvsem po zgodbi Mali princ : od njenega izida leta 1943 je bilo prodanih že več kot 200 milijonov izvodov v kar 450 različnih prevodih. Vsi poznamo povest o skrivnostnem medplanetarnem popotniku in vrtnici (zahtevni in občutljivi cvetlici), za katero skrbi na svojem domačem planetu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Najstarejši muzej v Parizu po 50 milijonov evrov vredni preobrazbi odprl vrata

# data[].attributes.attachment_link.description
Po dobrih štirih letih prenove obiskovalce znova sprejema Muzej Carnavalet. Muzej v pariškem okrožju Marais je posvečen zgodovini francoske prestolnice, od začetkov poselitve pred 2000 leti do danes.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Replika je že na poti v ZDA. Foto: Reuters

2,8 metra visoko repliko je ZDA za deset let posodil pariški muzej v znak utrjevanja francosko-ameriškega prijateljstva.

V ponedeljek so delavci s pomočjo žerjava nežno dvignili kip z njegovega podnožja v Parizu, nato pa so ga naložili na tovornjak in skrbno zavarovali s penastimi bloki.

Ko bo prispel v ZDA, bo replika razstavljena v Washingtonu.

"Francosko-ameriško prijateljstvo bo potrjeno pod oznako svobode," je povedal Olivier Faron, upravnik nacionalnega konservatorija za umetnost in obrt, pod katerega okrilje sodi muzej. "S tem se bo odprlo novo obdobje v odnosih med Francijo in ZDA, to je tisto, kar si želimo."

Izvirni Kip svobode, ki je bil zgrajen leta 1886, je Francija podarila ZDA kot darilo. Manjšo repliko je leta 1878 oblikoval Frédéric Auguste Bartholdi, isti kipar, ki je, s pomočjo inženirja Gustava Eiffla, ustvaril izvirnik.

# data[].attributes.attachment_link.title
Francija v znak prijateljstva ZDA pošilja repliko Kipa svobode

# data[].attributes.attachment_link.description
2,8 metra visoko repliko je ZDA za deset let posodil pariški muzej v znak utrjevanja francosko-ameriškega prijateljstva. V ponedeljek so delavci s pomočjo žerjava nežno dvignili kip z njegovega podnožja v Parizu, nato pa so ga naložili na tovornjak in skrbno zavarovali s penastimi bloki. Ko bo prispel v ZDA, bo replika razstavljena v Washingtonu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pogled na s prometom prenatrpane Elizejske poljane. Foto: EPA

Z nenehnimi prometnimi zastoji je znameniti bulevar pariške prestolnice v zadnjih desetletjih izgubil svojo veličino. Številni Parižani so se ga začeli izogibati in se preselili na pešcem bolj prijazne avenije ter svoje proste trenutke raje preživljajo drugje po prestolnici. Županja Anne Hidalgo zdaj upa, da bo bulevar svojim meščanom vrnila z odstranitvijo zunanjih voznih pasov, razširitvijo površin za pešce, zasaditvijo večjega števila dreves in zelenja ter vzpostavitvijo kolesarskih stez.

Načrte so leta 2019 prvič predlagali voditelji lokalne skupnosti, ko so na vlado naslovili apel za povrnitev nekdanje slave Elizejskim poljanam. Županja je nato ta projekt postavila za temelj kampanje februarja 2020 za svojo vnovično izvolitev.

Pariška županja Anne Hidalgo. Foto: Reuters

V celotnem Parizu bodo z ulic odstranili kar 140.000 parkirnih mest in jih nadomestili z zelenjavnimi gredicami, kompostiranjem hrane, igrišči, stojali za kolesa in več drevesi. Pred tem so se mestne oblasti posvetovale z lokalnimi prebivalci, kako bi najraje uporabljali urbani prostor.

" 50 odstotkov kapitala ne moremo več uporabiti za avtomobile, ko pa ti predstavljajo le 13 odstotkov poti ljudi," je za The Times dejal pariški podžupan David Belliard . " V mestu moramo saditi zelenje, da se prilagodimo pospeševanju podnebnih sprememb. Zrak želimo narediti primernejši za dihanje in dati Parižanom, ki pogosto živijo v tesnih stanovanjih, javni prostor," je še dodal.

Medtem ko načrti za tovrstno pomlajevanje Pariza izvirajo še iz časa pred nastopom pandemije, je ta celo pospešila njihovo realizacijo. Zaprtje mesta in javnega življenja je spremenilo pogled mnogih Parižanov - in drugih po vsem svetu - na življenje v mestu. Novi poudarki so na javnem prevozu, zelenih površinah, parkih in skupnosti.

Županja je postala glavna zagovornica t. i. 15-minutnega mesta, kjer bodo vsi prebivalci lahko v 15 minutah hoje ali vožnje s kolesom prišli do življenjskih potrebščin, trgovin, parkov, pisarn ... Ta zasnova se vse bolj popularizira po vsem svetu, saj so številna mesta obdobje zaprtja javnega življenja izkoristila za implementacijo infrastrukture brez avtomobilov.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pretvorba Elizejskih poljan v urbani vrt: znamenita avenija bo "povrnjena Francozom"

# data[].attributes.attachment_link.description
Z nenehnimi prometnimi zastoji je znameniti bulevar pariške prestolnice v zadnjih desetletjih izgubil svojo veličino. Številni Parižani so se ga začeli izogibati in se preselili na pešcem bolj prijazne avenije ter svoje proste trenutke raje preživljajo drugje po prestolnici.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Je kot razkošna pahljača briljantnega uma, ki nas vodi skozi labirint zaznave in védenja, ki nam ga nevsiljivo (z neštetimi primerami) posreduje in si skupaj z bralcem z vseh strani ogleduje predmet svojih raziskav.

Foto: Založba Krtina

Do katere koli dvojice se prebijemo - od znanosti do literature, od avtorja do smrti ali od dela do teksta -, vedno bomo pri tem strastnem premišljevalcu naleteli na upor zoper prevladujočo uniformiranost in vtkanost v družbo. Presega ju z erosom govorice, edinim elementom, v katerem lahko dihajo propadla bitja, kakor se je izrazil Baudelaire v zvezi s Poejem. V vsem svojem početju se Barthes brez zadržkov zavzema za svobodo posameznika, njegovega delovanja, pisanja, mišljenja. Njegova izvajanja za revije, na predavanju študentom ali pa zapisi za dušo, kot bi lahko rekli (tak zapis je prav naslovna tema Šelestenja jezika), so tudi danes osvežujoče gibka, živa in aktualna, utemeljena v nasprotju z arbitrarnim nasiljem učnega procesa, ki je vedno podaljšek države in vedno doktrina vrednot, izhajajočih iz pozitivizma in racionalizma, ki meri zgolj učinek, ki uniformira, zatira, zasužnjuje, izključuje in utrjuje prvenstvene pravice, ne pa tudi univerzalnih, individualnih, če hočete, utopičnih in predvsem samosvojih, takih, ki izhajajo iz posameznikovega osebnega življenja, iz njegove biografije, izkušnje, osebnih značilnostih.

Ne glede na to, koliko bomo v tej knjigi osvojili Barthesov instrumentarij izrekanja - govorjenja, pisanja - je jasno, da nam razkriva temeljni pogled na stvarnost stvari in na tisto najobčutljivejše mesto, ki ga tako skrbno, že skoraj diktatorsko neguje vsaka družba: to je učenje pravil - najprej slovničnih, potem pa vse bolj sofisticiranih, kodiranih, vpetih v izmenjujočo zavest, iz katere ni mogoče izstopiti, če ne želimo izgubiti državljanskih pravic. Tako je v svobodo govorice/ izrekanja/ pisanja mogoče sestopiti samo še skozi domišljijo pisanja, ki je tista skrivnostna, šelesteča zadnja možnost osvobajanja izpod enotnosti paragrafiranega družbenega, političnega in kulturnega pečata.

Ob branju Barthesovega presenetljivega skupka zapisov nam postaja vse bolj jasno dvoje: prvič - na enem mestu lahko doživljamo-spremljamo-podoživljamo vse napetosti, nasprotovanja in samospraševanja, ki so v drugi polovici dvajsetega stoletja zaposlovali mislečega posameznika, vpetega v stvarno preoblikovanje takratne evropske misli, ko je Evropa drhtela v notranjih preobratih, ko so študentje zavzemali fakultete in so se v večjih mestih pojavile barikade, ko se je razpravljalo, kam naj gre svet, predvsem pa, da naj se vladajoče, nazadnjaške strukture poslovijo in naj ljudem pustijo dihati. Dogodek maja 1968 je bil, pravi Barthes, zapisan na tri načine: kot govor, kot simbol in kot nasilje. In drugič, kar se mi zdi še pomembneje, Barthesova misel predira in hkrati osvobaja, je upajoča in neustrašna, dih zajemajoča kompaktnost, ki povzema vse zunajkonkurenčne vidike realnosti kot nekakšna točkasta substanca, ki se nenehno giblje, ustvarja nepregledno množico zaznav, obratov, prisvajanja, zapuščanja. Ali kot zapiše filozof: Vse, na kar naletimo, je citat, so citati iz vseh časov, vseh kultur in mi jih samo poberemo in jih vnašamo v svoj tekst, potem prepustimo bralcu, da zapolni vrzeli. Barthes je veliko upov polagal v bralca, saj je od njega pričakoval prav tisto osvobojenost, za katero se je sam zavzemal in členil svoje filozofske premisleke.

In ko takole prelistavamo Šelestenje jezika, ki je zvok tega, kar dobro deluje in implicira ugodje samo, celo užitek zvočnosti, ker zvok tega, kar dobro deluje, deluje popolno in zato ne ustvarja zvoka, se zdi, da potonemo v vizijo sveta (ali utopičnega sveta?) ki raztaplja, razgalja, razgrajuje enotno podobo množičnega uniformiranja in se pomika v ospredje govorice posameznikove narave, ki je "narava modernega človeka", torej v osrčje užitka samotnega prisluškovalca, ki z lucidnostjo transformira lastne zaznave v presežek bivanja. Ali pa iz tega izhaja, da se človeštvo izgublja v zvočnih odtisih brez zavesti in s tem samemu sebi odvzema pomembno in samoniklo udejanjanje? Gre namreč za skupinsko predajanje samopozabi in sledi zgolj tem zunanjim afirmacijam zaznavanja odločujočih struktur, ki resnično vladajo in ki vseskozi ponujajo, vabijo k novim užitkom zvoka, govorice, podobe - s tem pa uspavajo in relativizirajo probleme kapitalistično-potrošniške dejanskosti. Tu se pokaže še tretja možnost, nakazana v prvi, namreč, da individualni umik iz sfere odločevalcev posledično odpre prazen prostor, ki ga lahko naseli prav šelestenje jezika, ta ima večjo senzibilnost in večjo moč izrazil, ki so skupek prav vseh človekovih čutno-nazornih operacij. Toda bojim se, da mreže, ki jih ustvarja tekst, niso tako daleč od današnjega in prihodnjega informativnega hrupa sodobne tehnološke civilizacije.

Na poti zdrsov in razpok nam Barthes v intelektualnem, visoko tiražnem diskurzu mišljenja hiti kazati razvejane smeri šelestenja jezika, utopično predstavljivost, ki jo najprej zaslišimo, potem izgovorimo, potem zapišemo. Zadnje strani teh vznemirljivih esejev nakazujejo pomik na novo globalno raven, torej v konec dihotomije, do združitve dveh nasprotujočih si elementov, kot so politika in lingvistika, zgodovina in jezik, družba in intima, metafora in metonimija in prehod v tretjo razsežnost forme, ki je tretja forma, in na primer združuje esej in roman, kot je Barthes v eseju Dolgo sem hodil zgodaj spat prikazal na podlagi Proustovega Iskanja izgubljenega časa.

In če sklenemo: literatura že od nekdaj ve tisto, kar danes odkriva znanost. Edina razlika je v tem, da tega ni povedala, temveč zapisala.

# data[].attributes.attachment_link.description
Je kot razkošna pahljača briljantnega uma, ki nas vodi skozi labirint zaznave in védenja, ki nam ga nevsiljivo (z neštetimi primerami) posreduje in si skupaj z bralcem z vseh strani ogleduje predmet svojih raziskav.

# data[].attributes.attachment_link.title
Francoski fotografski mojster, ki je v objektiv ujel vse od Baudelaira, Verna in Zolaja

# data[].attributes.attachment_link.description
Pod naslovom Portretne mojstrovine je v Narodni galeriji na ogled 41 fotografskih portretov francoskega mojstra, znanega pod imenom Nadar, ki je v drugi polovici 19. stoletja v veliki meri prispeval k uveljavitvi fotografije kot umetnostne zvrsti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Foto: Založba Primus

Ko prebiramo te strani, ne moremo mimo Valéryjeve pronicljivosti osebne zavzetosti, ki meji že na strast po vsebinski izvedbi elegantnih izpeljav, temelječih na njegovih osebnih izkušnjah pesnika in tudi na eksaktnih vedah.

Če obravnavamo estetiko ali katero koli drugo dimenzijo, povezano z vprašanji poezije oziroma umetnosti na splošno, se vedno znajdemo v temeljnem območju prevpraševanja, ki mu je Valéry namenil znatne zmožnosti miselnega raziskovanja, in to na najbolj prefinjen način lucidne presoje, ki v marsičem velja tudi danes, ne glede na množico poetik (ali pa prav zato) in ne glede na relativno oddaljen čas, ko so bila ta razmišljanja zapisana, torej v letih 1927 do 1938, in se v tem izboru glasijo: O poeziji / Nujnost poezije / Vprašanja o poeziji / Poezija in abstraktno mišljenje / Govor o estetiki / Prvo predavanje o poetiki / Splošni pojem umetnosti / Estetska invencija.

Kot utemeljitelj sodobne poezije je tudi oče moderne literarne teorije z obsežnim metasistemom raziskovanj in opazovanja procesov pisanja poezije, pa tudi odnosa do proze, do bralca, nalog literarne kritike, jezika, govorice, s katerimi sta se pozneje ukvarjali moderna lingvistika in filozofija jezika, najbolj opazna pri Rolandu Barthesu. Skratka, vpliv je bil neizmeren in daljnoviden, pri čemer pa ne smemo pozabiti na čisti užitek pri prebiranju te neverjetne pustolovščine duha, ki odpira več vprašanj, kot daje odgovorov, namreč na osebni ravni vsake poetike in vsakega pesniškega zapisa: Ali kot pravi Valéry: "Kajti pesnik si, če si prizadeva doseči vrhunec svoje umetnosti, ne more želeti drugega kot vključiti drugo dušo v božansko trajanje svojega harmoničnega življenja, v katerem se skladajo in merijo vse oblike in izmenjujejo responzoriji (oblika liturgičnega petja) vseh čutnih in ritmičnih sil." Pri tem bi lahko dejali, da ta citat iz predavanja na univerzi Annales leta 1927 morda bolj velja za Valéryjevo izhodišče med čisto in surovo poezijo, pri čemer pa je treba dodati, da je veliko bolj zanimiva, celo dražljiva prav Valéryjeva surova poezija, ki je dolga leta ostala v zapuščini tako imenovanih Zvezkov.

"Prvotno čustvo" teži k uobličenju, pravi nekje drugje, k ustvarjanju trajne stvari. Umetnik si sposoja sredstva, s katerimi ukroti snov in jo postavi v službo svojih neuporabnih ciljev. Poezija je neuporabna, nima tržne vrednosti in njen smoter ni, da bi koristila, ampak je zgolj pripravljena za neskončnokratno obuditev.

-

Paul Valéry je bil praktik, torej pesnik, in hkrati je bil teoretik pesniškega glasu. Nenehno ga je razčlenjeval, precejal, postavljal pod vprašaj različnih zornih kotov ali pogledov, pri tem pa je odpiral nove svetove pojmovanja pesniškega dela. Tisto, o čemer danes govorimo kar nekako običajno, namreč o hibridnosti dela ali o hibridni teksturi, je v svojih slavnih Zvezkih že sam vpeljal, ko je vsako jutro sedel za mizo in pisal o različnih stvareh poezije. V knjigi O poeziji na 104. strani piše: "Izvajanje pesmi je sama pesem. Zunaj izvajanja so to le še nerazložljivi izdelki, niz čudno vkup postavljenih besed."

Hibridna tekstura Valéryjevih Zvezkov, prehod od navdiha k intelektu, abstraktni značaj poezije, klasicistična zgradba duha, so v temelju preobrnili dojemanje in razpravljanje o poeziji. K temu so precej pripomogli eseji in predavanja, ki jih je imel po mnogih evropskih deželah iz čisto eksistenčnih razlogov, ko je umrl njegov prijatelj in dobrotnik, pri katerem je bil zaposlen kot osebni tajnik.

Z razvojem tehnike, pravi Valéry, se tudi človeku spreminja življenje (njegovo ravnanje, dejanje), pa tudi umetnosti, ki opušča prvotne konvencije in uvaja nova sredstva izraza.
"Prvotno čustvo" teži k uobličenju, pravi nekje drugje, k ustvarjanju trajne stvari. Umetnik si izposoja sredstva, s katerimi ukroti snov in jo postavi v službo svojih neuporabnih ciljev. Poezija je neuporabna, nima tržne vrednosti in njen smoter ni, da bi koristila, ampak je zgolj pripravljena za neskončnokratno obuditev: "Objekt bo izpolnil svojo nalogo in vrnil, kar mu je bilo zaupano ... če je bilo narejeno, da kaj vrne!", s čimer je mislil na bralca in njegov navdih - "poezija se mora razširiti po vsem bitju ... v celovito igro, ki jo globinsko ureja". Namen tega proizvajanja idej in dejanj ni spreminjati stvari okrog nas, ampak spreminjati nas same, razbliniti neke vrste notranjo zadrego, še pravi Valéry, s tem pa odpira širok razpon možnosti in raznovrstnosti poetike in mišljenja o poeziji kot vrhunski umetnosti.

Iz oddaje S knjižnega trga.

Partljič, Amaral, Konc Lorenzutti, Valéry

# data[].attributes.attachment_link.description
Ko prebiramo te strani, ne moremo mimo Valéryjeve pronicljivosti osebne zavzetosti, ki meji že na strast po vsebinski izvedbi elegantnih izpeljav, temelječih na njegovih osebnih izkušnjah pesnika in tudi na eksaktnih vedah.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
V imenu odlikovanca Milana Kundere je odlikovanje prejel Evgen Bavčar (na fotografiji levo), ki je slovenskemu predsedniku Borutu Pahorju izročil zahvalno pismo Kundere in njegove žene. Foto: Matjaž Klemenc/UPRS.

Češko-francoski pisatelj Milan Kundera objavlja vse od leta 1953 in je prejemnik največjih književnih nagrad in priznanj.

Kot je na Twitterju sporočil predsednik Borut Pahor, ki je v Franciji na dvodnevnem obisku, pa odlikovanec zaradi bolezni ni sprejel odlikovanja. V njegovem imenu je to storil Evgen Bavčar, "uveljavljeni slovenski umetnik in filozof, ki živi in dela v Parizu, državljan Evrope za leto 2016 in vitez francoske legije časti in odlikovanec RS ter osebni prijatelj gospoda Kundere".

Bavčar je ob tem Pahorju predal osebno pismo zahvale češko-francoskega pisatelja in njegove žene.

Slovenski predsednik je Milanu Kunderi podelil državno odlikovanje zlati red za zasluge, " saj je v odločilnem, prelomnem obdobju slovenskega osamosvajanja in vojne za Slovenijo zastavil svojo besedo in mednarodni ugled v obrambo naših zgodovinskih in kulturnih posebnosti ter politične neodvisnosti.

Z visokim državnim odlikovanjem Republika Slovenija Milanu Kunderi izkazuje spoštovanje in hvaležnost," so zapisali v predsednikovem uradu.
Prepovedani češki pisatelj, ki živi v Franciji
Milan Kundera, ki se je rodil leta 1929 v Brnu na Češkem, v družini muzikologa in pianista Ludvika Kundere. Že v zgodnjih letih se je naučil igrati klavir in pozneje je v Pragi najprej študiral muzikologijo in kompozicijo, nato književnost in estetiko in nazadnje študij dokončal na praški filmski akademiji, kjer je poslušal predavanja iz režije in scenaristike. Po diplomi leta 1952 je tam poučeval svetovno književnost.

Pripada generaciji Čehov, ki je odraščala v duhu grozot druge svetovne vojne in nemške okupacije, ni pa imela izkušenj s predvojno demokratično Češkoslovaško republiko. Kundera je v Francijo odpotoval leta 1975, sedem let po sovjetski invaziji na Češkoslovaškem. V domovino se ni nikoli več vrnil.

Tako kot državo je počasi zamenjal tudi jezik ustvarjanja in nato pisal izključno v francoščini.

Ko so njegova dela v domovini zaradi političnih razmer prepovedali, se je z vso ustvarjalno silo lotil že objavljenih prevodov svojih del, ki jih je pregledal in popravil, obenem pa tesno sodeloval s prevajalci pri novih prevodih. Tako njegovi prevodi nikoli niso zvesta preslikava izvirnika v drug jezik, ampak včasih tako odstopajo od prvotne oblike, da je avtor nazadnje popravil še izvirnik.

Predsednik Pahor z zlatim redom odlikoval Milana Kundero

# data[].attributes.attachment_link.title
Pahor pisatelju Milanu Kunderi podelil odlikovanje, saj je za Slovenijo zastavil svoj ugled

# data[].attributes.attachment_link.description
Češko-francoski pisatelj Milan Kundera objavlja vse od leta 1953 in je prejemnik največjih književnih nagrad in priznanj. Kot je na Twitterju sporočil predsednik Borut Pahor, ki je v Franciji na dvodnevnem obisku, pa odlikovanec zaradi bolezni ni sprejel odlikovanja.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Znani francoski aktivist in filmar Cyril Dion se je podpisal pod nov dokumentarni film Animal (Žival), ki si ga Francozi te dni že lahko ogledajo v kinodvoranah. Naslov je pomenljivo sporočilo človeštvu: človek je samo žival, ena med brezštevilnimi.

Zgodbo razvijata mlada ekologa, 16-letna Bella iz Anglije in Vilupan, ki ima tudi sladkih šestnajst in prihaja iz Francije. Spadata v tako imenovano generacijo Greta, za katero je upati, da bo rešila, kar smo prejšnje generacije naredile narobe. Avtor filma ju najprej pošlje po svetu na, kot so zapisali na spletišču We demain, novodobno odisejado, da bi videla, kje vse se je planet znašel v težavah: zaradi množičnega onesnaževanja, segrevanja ozračja, izčrpavanja naravnih virov ... je v pol stoletja izginila polovica znanih živalskih in rastlinskih vrst.

Toda ker Dion ni zgolj pesimističen opazovalec sveta, ki samo opozarja in svari, ampak je predvsem zagrizen iskalec rešitev, tudi njegova najstniška protagonista razumeta, da je mogoče zaživeti drugače. V Indiji naletita na morje plastike, a tudi na ozaveščenega domačina, na čigar pobudo so na neki plaži v treh letih lokalci pobrali vsaj devet tisoč ton smeti, zaradi česar so se na plažo vrnile gnezdit želve. V evropskem parlamentu brez dlake na jeziku vprašata, kaj počnejo proti planetu lobisti in zakaj, na zajčji farmi pa izzoveta francoskega kmeta, kako lahko tako kruto ravna z živalmi, pri tem pa komaj kaj zasluži.

Mogoče je zamenjati smer, je optimistično sporočilo dokumentarca, zares se da ukrepati drugače - predsednik Kostarike je, kot je slišati, prepovedal krčenje gozdov -, a le in predvsem, če se bomo, kakor pove Bella v napovedniku, tudi ljudje začeli dojemati kot živali.

Triinštiridesetletni Cyril Dion je izjemen glas vseh, ki jim je mar za naravo in človeka kot del nje, in dokaz, da je z ekološko občutljivimi ljudmi, posebno mladimi, mogoče premikati gore. Znan je po odličnih dokumentarnih filmih Demain (Jutri) in Après demain (Pojutrišnjem), z igralko Marion Cotillard je tudi pobudnik ideje, da morajo o eko prihodnosti soodločati državljani. Ta je pri predsedniku Emmanuelu Macronu v začetku leta 2019 padla na plodna tla, rezultat pa je nova, poleti sprejeta zakonodaja, ki so jo v dobršni meri napisali Francozi in Francozinje, naključno izžrebani in p ovezani v državljansko konvencijo za podnebje.

# data[].attributes.attachment_link.description
Znani francoski aktivist in filmar Cyril Dion se je podpisal pod nov dokumentarni film Animal (Žival), ki si ga Francozi te dni že lahko ogledajo v kinodvoranah. Naslov je pomenljivo sporočilo človeštvu: človek je samo žival, ena med brezštevilnimi. Zgodbo razvijata mlada ekologa, 16-letna Bella iz Anglije in Vilupan, ki ima tudi sladkih šestnajst in prihaja iz Francije.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zamisel o tem, kako naj bi bilo videti odprtje iger. Foto: Reuters

Igre naj bi se začele 26. julija 2024. Takrat naj bi 160 čolnov začelo šestkilometrsko pot po Seni od Pont d'Austerlitza do Pont d'Iene. Ob reki naj bi jih spremljalo kar 600.000 gledalcev.

Vodja organizacijskega odbora, nekdanji vrhunski kanuist na divjih vodah Tony Estanguet, je prepričan, da bo to "edinstven in spektakularen" dogodek. "Na odprtje iger se pripravljamo že zadnjih 12 mesecev. Želimo si, da bo resnično nekaj posebnega," je dejal na predstavitvi odprtja. "Prvič se bo zgodilo, da bodo imeli ljudje prost vstop do slovesnosti, in to je bil naš cilj - da bo to množična prireditev za ljudstvo. Dogajanja nismo želeli omejiti le na stadion," je dodal.

Nekateri predeli ob reki bodo sicer dostopni le z vstopnicami, večino dogajanja pa si bo mogoče ogledati brezplačno. Na gladini reke bodo prikazovali različne holograme, ob celotni dolžini prireditve pa bo nameščenih 80 ogromnih zaslonov.

Hologrami na vodi. Foto: Reuters

"Želimo, da ljudje začutijo z nami te igre. Športniki se bodo na čolnih premikali vzdolž nekaterih največjih pariških znamenitosti, na primer mimo cerkve Notre-Dame, muzejev Orsay in Louvre, najstarejšega mosta Pont Neuf, Eifflovega stolpa," je še razkril Estanguet, ki pa ostaja skrivnosten pri eni stvari - kje bo zagorel olimpijski ogenj.

Šele po vožnji po reki se bodo vsi športniki zbrali na stadionu. "To se nam zdi odličen način, da povežemo udeležence z gledalci. Tudi za športnike je bolje, da udobno sedijo na čolnih kot da več ur stojijo na stadionu," je dodal.

Načrt za slavnostno odprtje iger so potrdili tudi v Mednarodnem olimpijskem komiteju, v katerem so poudarili, da bodo v Parizu zadostili tudi vsem varnostnim zahtevam.

Pariški organizatorji so se še pohvalili, da bodo morali za olimpijske in paraolimpijske igre zgraditi manj kot pet odstotkov objektov.

# data[].attributes.attachment_link.title
Edinstveno odprtje olimpijskih iger: športniki se bodo vozili s čolni po Seni

# data[].attributes.attachment_link.description
Igre naj bi se začele 26. julija 2024. Takrat naj bi 160 čolnov začelo šestkilometrsko pot po Seni od Pont d'Austerlitza do Pont d'Iene. Ob reki naj bi jih spremljalo kar 600.000 gledalcev. Vodja organizacijskega odbora, nekdanji vrhunski kanuist na divjih vodah Tony Estanguet, je prepričan, da bo to "edinstven in spektakularen" dogodek.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z zunanje strani prvega prometnega obroča okoli zgodovinskega središča Nice cesta vodi skozi stari, eleganten del mesta do istoimenskega samostana in pokopališča, arheološkega muzeja in Muzeja Matisse, posvečenega velikemu francoskemu slikarju Henriju Matissu. Pred tem, v spodnjem delu bulvarja, vstopimo v ograjen park. V njem je bila do poznih šestdesetih let propadajoča vila, nato pa so na njenem mestu zgradili muzej za biblijska dela Marca Chagalla, ki ga je načrtoval arhitekt André Hermant po njegovih idejah. Muzejska stavba, odprta leta 1973, je decentno usklajena z okoljem. Marc Chagall je umrl 12 let pozneje, v globoki starosti. Njegov sloves izjemnega umetnika ne zbledi in njegov muzej ostaja magnet za številne obiskovalce Azurne obale. Muzej hrani večino umetnikovih del s tematiko Svetega pisma. Od odprtja do leta 2008 se je imenoval Nacionalni muzej svetopisemskega sporočila Marca Chagalla. Njegovo jedro je 17 velikih slik in tri velika vitražna okna na svetopisemske teme. Slike so v dveh osrednjih dvoranah muzeja, vitraži pa na steni avditorija, koncertne dvorane v levem krilu muzeja.

Mojster barvnega ognjemeta

Chagall (1887-1985) je bil zadnjih 48 let življenja francoski državljan. To je postal leta 1937, ko je bil star 50 let. Rodil se je v carski Rusiji, v beloruskem mestu Vitebsk, v judovski družini. Mnogi ga imajo za največjega judovskega umetnika nasploh, čeprav je sam o svojem delu dejal, da "niso sanje enega naroda, ampak celotnega človeštva". Vsekakor je bil začetnik umetniškega modernizma 20. stoletja, velik mojster barvnega ognjemeta.

Imel je 19 let, ko se je iz Vitebska preselil v Sankt Peterburg, tam je štiri leta študiral slikarstvo. Pritegnila ga je francoska moderna umetnost in leta 1910 se je preselil v Pariz. Tam je slikal in postal prijatelj mnogih avantgardnih umetnikov. Pred prvo svetovno vojno, leta 1914, je imel prvo samostojno razstavo v Berlinu. Štiri leta vojne in nato še štiri po njej je spet živel v Rusiji, ki je bila od konca leta 1917 komunistična. V prvih letih po ruski oktobrski revoluciji je bil zelo aktiven. To je bil čas, ko je ruska avantgarda cvetela, a Chagall se je leta 1922 zaradi revščine ponovno preselil v Pariz.

Nekaj ​​let pozneje je že imel mednarodni ugled in svojo prvo samostojno razstavo v ZDA. V zgodnjih 30. letih je po potovanju v Tel Aviv in Sveto deželo postal obseden s svetopisemskimi temami. V Amsterdamu jih je natančno preučil na slikah Rembrandta in El Greca. Po lastnih besedah ​​se je za Sveto pismo zanimal že od mladih nog in bil prepričan, da je to največji vir poezije vseh časov. Stara zaveza je bila zanj najbolj zanimiva zaradi stvarjenja človeka.

Za Ambroisa Vollarda, bogatega pariškega trgovca z umetninami, galerista in založnika, je ilustriral več knjig. Vollard je pri njem naročil tudi 105 ilustracij za Sveto pismo. Chagall je serijo dokončal šele leta 1956, dobrih 17 let po Vollardovi smrti. Vendar je Sveto pismo s Chagallovimi ilustracijami izdal drug založnik kot veliko uspešnico.

Maja leta 1941 je Chagall pobegnil iz tako imenovane vichyjske Francije. Skupaj s prvo ženo Bello, hčerko Ido in njenim možem so emigrirali v ZDA. V New Yorku se je družil z znanimi ameriškimi umetniki in evropskimi emigranti. Leta 1944 mu je umrla žena. Zapletel se je v romanco z Virginio Haggard McNeil, hčerko britanskega diplomata, ta mu je rodila sina.

Strop nacionalne opere

Leta 1947 se je vrnil v Francijo. Virginia ga je zapustila leta 1952. Kmalu zatem se je poročil z Valentino-Vavo Brodski, s katero je živel do smrti. Umetniško neutruden Chagall je razstavljal in delal do konca življenja po vsem svetu, v različnih tehnikah, za številne velike naročnike. Izdeloval je slike in skulpture, gledališko scenografijo, keramiko, mozaike, tapiserije, freske in vitraže za cerkve, za naročnike v več državah: izraelski parlament, center ZN v New Yorku, Metropolitansko opero in tako dalje.

Leta 1963 je poslikal strop pariške opere Garnier nad velikim odrom in avditorijem z 2000 sedeži. Stavba te veličastne opere iz 19. stoletja je bila že takrat na seznamu nacionalnih spomenikov Francije. Chagalla je za novo poslikavo njenega stropa izbral Andre Malraux, sloviti pisatelj in politik, ki je bil tudi francoski minister za kulturo. Čeprav so bili številni prepričani, da tujec ne bi smel biti slikar stropa nacionalne opere, so po slavnostnem odprtju vsi priznali, da je velikanska Chagallova slika izjemen prispevek k francoski kulturi.

Od leta 1966 je Chagall živel v mestecu Saint-Paul-de-Vence na Azurni obali. V tistem letu je Republiki Franciji podaril 17 velikih slik, cikel Svetopisemsko sporočilo, ki ga je naslikal v petdesetih letih in začetku šestdesetih in predstavlja vrhunec njegovih religioznih slik. Minister Malraux je potem določil, da bo za te slike v Nici Francija zgradila poseben muzej. Chagall je bil vključen v projekt in vztrajal, da je koncertna dvorana del muzeja. Za steno te dvorane je izdelal Začetke sveta, tri velike vitraže, prav tako na svetopisemsko temo. V notranjem dvorišču muzeja vidimo velik Chagallov stenski mozaik - in njegov odraz v bazenu pred mozaikom. Po njegovi smrti je muzej prejel več drugih njegovih del, tako da jih je zdaj skupaj več kot 300.

Muzejski vrt je s Chagallovim soglasjem zasnoval Henri Fisch, z idejo, da bi obiskovalcem pokazal, da je v svetopisemskem stvarjenju sveta Bog ustvaril tudi rajski vrt. V muzejskem vrtu so številni primerki sredozemskega rastlinja, oljk, cipres, borovcev, hrastov, različnih cvetlic in tako dalje. Osrednja muzejska dvorana ima 12 sten, za enako število največjih Chagallovih slik iz Geneze in Eksodusa. Dimenziji vsake sta dobrih dvakrat dva metra.

Na vrhu slike Stvarjenje človeka je Kristus na križu, za katerega je Chagall dejal, da simbolizira mučeništvo judovskega ljudstva v drugi svetovni vojni. Adama in Evo vidimo na sliki Raj, kjer nameravata pojesti prepovedani sadež. Ta par vidimo tudi v Izgonu Adama in Eve iz raja, kjer ju obkrožajo kaos, izruvana drevesa, ptice s kozjimi glavami, krilate ribe ..., ampak angel izvleče Adama in Evo, usmerja ju v človeško prihodnost.

Človeštvo ima priložnost

Svetopisemski potop je pogosta tema v slikarstvu, vendar je Chagallova Noetova barka prva, ki prikazuje notranjost barke. V tej množici Noe spusti goloba, da odleti. Ta se pozneje vrne z oljčno vejico, kar je dokaz, da se je voda umaknila. Noe in mavrica prikazuje novo poglavje v razvoju človeštva, prenehanje božje jeze in izkrcanje potnikov iz barke.

Na levi strani slike Jakobove sanje so angeli, ki hodijo gor in dol po lestvah, kot da bi bili cirkuški umetniki (Chagall je imel zelo rad cirkus in scenske umetnosti nasploh, pa tudi glasbo), na desni pa angel v belem, ki osvetljuje pot skozi noč in nosi božansko sporočilo. Nadaljevanje nočnega vzdušja vidimo na sliki Jakob se bori z angelom. Po celonočnem boju Jakob ob zori poklekne pred angelom, za katerega se zdi, da ga blagoslovi z dotikom njegovega čela. Na sliki so tudi različni drugi liki in prizori, simboli trpljenja Judov.

Na sliki Mojzes tolče po kamnu za glavnim likom vdre luč, znamenje božje navzočnosti, pred množico ljudi z različno mimiko pa izvira voda. Mojzes in goreči grm prikazuje Mojzesa, ki kleči pred grmom, ki gori, vendar se ne spremeni v pepel. Angel pride k Mojzesu s sporočilom, da popelje judovsko ljudstvo iz egiptovskega suženjstva v svobodo. Prehod Rdečega morja je prikazan na levi strani te slike.

Abraham in trije angeli ima vodoravno klop in navpične figure, v ozadju pa prevladuje rdeča barva življenja in ljubezni. Opazna je tudi zlata barva, s katero Chagall izraža spoštovanje do najslavnejšega ruskega srednjeveškega slikarja Andreja Rubljova in njegove ikone Sveta trojica, zdaj shranjene v Tretjakovski galeriji v Moskvi. Lika Abrahama in Sare sta na levi strani, videti sta osupla ob novici o rojstvu sina v poznih letih. V oblaku v zgornjem desnem kotu Chagall spominja na biblično epizodo, v kateri Abraham od angela izve, da bo Bog uničil mesti greha, Sodomo in Gomoro. Žrtvovanje Izaka prikazuje Abrahama, ki želi ubiti svojega sina z nožem, a angel to prepreči, ga drži za roko. Človeštvo ima priložnost, je Chagallovo sporočilo.

# data[].attributes.attachment_link.description
Z zunanje strani prvega prometnega obroča okoli zgodovinskega središča Nice cesta vodi skozi stari, eleganten del mesta do istoimenskega samostana in pokopališča, arheološkega muzeja in Muzeja Matisse, posvečenega velikemu francoskemu slikarju Henriju Matissu. Pred tem, v spodnjem delu bulvarja, vstopimo v ograjen park.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Foto: EPA

Moliere (1622-1673) je bil igralec, vodja gledališke skupine in dramatik. Foto: Wikipedia

Enemu najpomembnejših predstavnikov klasične komedije v Franciji Molieru posvečajo leto. Poklanjajo se mu z nizom prireditev, ki so se začele že konec preteklega tedna, do konca leta pa se bodo v krajih, ki jih je Moliere zaznamoval s svojim delom oziroma življenjem, zvrstili še številni dogodki.

Osrednje dogajanje bo v pariškem gledališču Comedie Française, gledališču v bližini muzeja Louvre, kjer bodo do julija uprizarjali Molierove igre. V soboto jih je uvedla izvirna cenzurirana različica komedije Tartuffe. Dela tega znamenitega dramatika, igralca in vodje gledališke skupine bodo tako ponovno zaživela v četrti, kjer je, kot je dejala igralka Comedie Française Dominique Blanc, "živel in umrl in kjer je povsod v zraku". Sama jemlje Moliera kot prijatelja, dodaja.

Poleg predela Pariza, kjer je dramatik živel, se slavje ne more ogniti razkošnemu Versaillesu. Tam je seveda Moliere užival pokroviteljstvo francoskega kralja Ludvika XIV. Zato bodo nekaj njegovih najbolj znanih iger uprizorili v izvirni različici, kot so nastale v sodelovanju z baročnim skladateljem Jean-Baptistom Lullyjem.

V mestecu na zahodnem obrobju Pariza sicer vsako poletje pripravijo Molierov mesec, po sobotnem odprtju Molieru posvečene razstave pa bodo maja odkrili še kip, ki ga bo izdelal francoski kipar Xavier Veilhan.

Gledališče Comedie Française stoji v četrti, kjer je Moliere živel in umrl. Foto: EPA

Konec maja bodo v Narodnem centru gledaliških kostumov CNCS v Moulinu odprli razstavo Moliere v kostumih, v Pariški operi pa bodo jubilej proslavili s predstavo Moliere v glasbi, ki bo na sporedu od septembra.

Moliere (1622-1673) se je kot Jean-Baptiste Poquelin rodil v Parizu dvornemu izdelovalcau tapiserij. Šolal se je na ugledni ustanovi College de Clermont. Leta 1643 je ustanovil gledališko skupino L'Illustre Theatre. Najprej ni bil posebej uspešen in se je v letih 1645-58 preživljal kot potujoči glumač, pisec veseloiger in vodja gledališke skupine. Od leta 1658 pa se je s podporo vojvode Orleanskega pridobil naklonjenost kralja Ludvika XIV. Uprizarjal je igre v pariškem gledališču Theatre du Petit-Burbon, od 1661 v Palais Royal. Od 1665 je bil kot vodja skupine Troupe du Roi, pozneje je iz nje nastalo znano pariško gledališče Comedie Française, pod posebno zaščito kralja.

Del slavja bo tudi v Versaillesu, kjer je bil dramatiku naklonjen sončni kralj Ludvik XIV. Foto: EPA

Velja za enega največjih komediografov in najpomembnejšega predstavnika francoske klasične komedije. Črpal je iz tradicije starogrških in rimskih komediografov ter comedie dell'arte. Iz njegovega opusa se je ohranilo 32 veseloiger, v katerih se je izkazal kot mojster situacijske komike ter bister in duhovit opazovalec družbe in človeških napak.

# data[].attributes.attachment_link.title
V četrti, kjer je še danes povsod v zraku, se je začelo Molierovo leto

# data[].attributes.attachment_link.description
Enemu najpomembnejših predstavnikov klasične komedije v Franciji Molieru posvečajo leto. Poklanjajo se mu z nizom prireditev, ki so se začele že konec preteklega tedna, do konca leta pa se bodo v krajih, ki jih je Moliere zaznamoval s svojim delom oziroma življenjem, zvrstili še številni dogodki.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pod Eifflovim stolpom, za najbolj vročo mizo na svetu ta hip

# data[].attributes.attachment_link.description
Restavracija, o kateri se to zimo največ govori, restavracija z morda najbolj vročimi mizami na svetu ta hip, ni Noma, ni Mirazur, ni Etxebarri, ampak pičlih 100 dni trajajoči pop-up dveh največjih imen svetovne gastronomije – Ducasse in Adria.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Coco do konca ni izgubila izjemne življenske energije in elana. Foto: AP

Življenska zgodba Coco Chanel v veliki meri opisuje vzpone in padce celotne družbe v prejšnjem stoletju. Od izjemnih dosežkov osvobajanja od zadušljivih norm starega sveta in do temačnih obdobij vojne ter trpljenja. Doživela in soustvarila je vse večje družbene premike v Evropi.

Revščina in pomanjkanje

Gabrielle Bonheur Chanel se je rodila leta 1883 v mestni ubožnici hudo obubožanim staršem. Njen oče pri porodu ni bil prisoten, mati pa preveč onemogla. Otroka so v register vpisali kar brez prisotnosti staršev in se pri imenu zmotili. Coco je tako do smrti uradno nosila priimek Chasnel, saj bi popravljanje imena javnosti razkrilo, v kakšnih razmerah se je rodila.

Med njene najbolj ikonične kreacije gotovo sodita mala črna obleka in njeni Chanel kostimi. Foto: Reuters

Ko je imela 12 let, je njena mati nepričakovano umrla, Coco pa je morala najprej v sirotišnico, nato pa v samostansko šolo. Tam se je naučila šivati in po zaključku najosnovnejšega šolanja se je zaposlila kot šivilja, v prostem času pa je za dodatni zaslužek pela v kabaretu, ki so ga pogosto obiskovali konjeniški častniki. Z enim izmed njih, bogatim dedičem tekstilnega imperija Etiennom Balsanon , se je tudi romantično zapletla in za nekaj časa preselila k njemu. V tem času je začela tudi šivati in ustvarjati klobuke.

S tem se je počasi premikala v višje družbene sfere, kjer so njeno modno kariero začeli financirati bogati prijatelji in ljubimci. V poznejših letih je večkrat spreminjala zgodbo o svojem izvoru. Trdila je, da so jo vzgajale tete, potem ko je oče odšel v Ameriko, trdila pa je tudi, da se je rodila 10 let pozneje.

Chanel številka 5 je gotovo najbolj legendarna dišava v sodobni zgodovini prafumov. Foto: Reuters

Umetniško vodenje njene modne hiše je prevzel Karl Lagerfeld, ki je uspešno stopil v velike čevlje Coco Chanel. Foto: Reuters

Moda osvoboditve

Ne glede na to pa so njeni skromni začetki gotovo močno vplivali tudi na njene modne kreacije. Odločno se je zoperstavila omejevalni filozofiji tradicionalne mode 19. stoletja in njenemu glavnemu simbolu - stezniku.

Modne inovacije hiše Chanel so preštevilne, da bi jih tukaj lahko našteli, med njimi so na primer sloviti breton top, Chanel kostimi, popularizacija nošenja hlač za ženske, jersey obleke in 2.55 torbice. A dve kreaciji gotovo med vsemi najbolj izstopata, saj poosebljata bistvo znamke Chanel, to sta slovita m ala črna obleka in znameniti parfum .

Modna hiša Chanel je vedno ustvarjala preproste, a hkrati izjemno premišljene kreacije, ki so hitro postale stalnica vseh družbenih slojev in družabnih dogodkov. Njeno vizijo je vse do nedavne smrti nadaljeval legendarni Karl Lagerfeld, ki mu je uspelo ohraniti izjemen čut za bistvo, ki je vedno krasil kreacije hiše Chanel.

Zapuščina Coco Chanel z leti ne postaja nič manj kompleksna in razdvajajoča. Foto: AP

Aristokracija in kolaboracija

Če je njene kreacije krasila premišljena preprostost, pa je bilo njeno osebno življenje toliko bolj zapleteno. Težave je reševala s svojimi značilnimi Coco-izmi, kot sta na primer " ženska brez parfuma nima prihodnosti" ali " če si žalostna, dodaj še malo šminke in napadi".

Poleg številnih afer in sporov pa njeno zapuščino kazi predvsem njeno življenje med drugo svetovno vojno. Po razkritju številnih dokumentov naj bi Coco izdatno sodelovala z nacisti in jim pomagala pri vohunjenju. Ni sicer popolnoma jasno, kako aktivno je Coco sodelovala z nemškimi uradniki in uslužbenci nemške tajne službe, a v enem izmed zaseženih dokumentov piše celo, da naj bi Coco leta 1943 Nemcem svojega predvojnega prijatelja Winstona Churchilla pomagala prepričati, da podpiše začasno premirje.

# data[].attributes.attachment_link.description
Življenska zgodba Coco Chanel v veliki meri opisuje vzpone in padce celotne družbe v prejšnjem stoletju. Od izjemnih dosežkov osvobajanja od zadušljivih norm starega sveta in do temačnih obdobij vojne ter trpljenja. Doživela in soustvarila je vse večje družbene premike v Evropi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tromostovje, stolnica sv. Nikolaja, Ljubljanski grad in park Tivoli

D. S. | 23. februar 2022 ob 18:33

Ljubljana - MMC RTV SLO, STA

Francoska pošta je izdala serijo štirih znamk, na katerih so upodobljeni arhitekturni biseri Ljubljane. Na znamkah so Zmajski most, stolnica sv. Nikolaja, Ljubljanski grad in park Tivoli.

S tem je francoska pošta poudarila čar prestolnice Slovenije, je na Twitterju objavilo slovensko veleposlaništvo v Franciji.

K temu je še pripisalo, da so spomeniki arhitekta Jožeta Plečnika vpisani na seznam svetovne dediščine pri Unescu.

Izbrana Plečnikova dela v Ljubljani so na seznamu od lanskega poletja. Vpisanih je sedem delov Plečnikove Ljubljane: nabrežja Ljubljanice z mostovi od Trnovskega pristana do Zapornic, Trnovski most, Vegova ulica z Narodno in univerzitetno knjižnico in Kongresni trg s parkom Zvezda, Rimski zid, Žale ter cerkvi sv. Mihaela v Črni vasi in sv. Frančiška Asiškega v Šiški.

×

×

Prijavite se na e-novice

Naroči se

# data[].attributes.attachment_link.title
Na francoskih znamkah arhitekturni biseri Ljubljane

# data[].attributes.attachment_link.description
Tromostovje, stolnica sv. Nikolaja, Ljubljanski grad in park Tivoli D. S. | 23. februar 2022 ob 18:33 Ljubljana - MMC RTV SLO, STA Francoska pošta je izdala serijo štirih znamk, na katerih so upodobljeni arhitekturni biseri Ljubljane. Na znamkah so Zmajski most, stolnica sv. Nikolaja, Ljubljanski grad in park Tivoli.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slovenske znamke v Parizu

Filatelistični navdušenci so v polnem številu napolnili prostor, v katerem je francoska pošta izdala blok prvega dne. Slovenska in francoska pošta sta ob sodelovanju slovenskega veleposlaništva v Franciji v središču Pariza tako predstavili posebno izdajo štirih znamk z motivi Plečnikove Ljubljane. Na njih so upodobljeni Zmajski most, ljubljanska stolnica, park Tivoli in Ljubljanski grad.

Na sredini pole kraljuje tudi njihov stvaritelj Jože Plečnik, ki mu je Slovenija ob 150-letnici rojstva posvetila letošnje leto. " Vsi Slovenci smo zelo ponosni na vsa Plečnikova dela, ki jih je ustvaril v Sloveniji in v nekaterih drugih državah Evropske unije," je povedal Tomaž Kokot, generalni direktor Pošte Slovenija, in dodal, da so ga zato odločili počastiti na tak način.

" Znamke ne poznajo meja. Znamke se dotaknejo skoraj vsakega državljana, vsak se z njimi sreča," je še poudarila Metka Ipavic, veleposlanica Slovenije v Franciji, in dodala, da je to tudi način, na katerega bodo Francozi spoznali Slovenijo in se morda tja tudi odpravili.

Z znamko je Francija Sloveniji želela izkazati čast

Dogodek je potekal tudi v znamenju današnje 30. obletnice vzpostavitve diplomatskih stikov med Slovenijo in Francijo. " Zdelo se nam je pomembno, da z znamko izkažemo čast Sloveniji in njeni prestolnici," je dejal direktor za mednarodne odnose pri francoski pošti Jean-Paul Forceville, ki meni, da je letošnje leto tako kot naročeno za predstavitev Ljubljane.

Prvo serijo znamk, ki je bila posvečena prestolnicam Evropske unije, so v svet poslali že leta 2002, slovenske pa bodo na izbranih francoskih poštah v redni prodaji od ponedeljka. Prihodnje leto bo predstavljena slovaška prestolnica Bratislava.

# data[].attributes.attachment_link.title
Plečnikova Ljubljana zakraljevala na francoskih znamkah

# data[].attributes.attachment_link.description
Filatelistični navdušenci so v polnem številu napolnili prostor, v katerem je francoska pošta izdala blok prvega dne. Slovenska in francoska pošta sta ob sodelovanju slovenskega veleposlaništva v Franciji v središču Pariza tako predstavili posebno izdajo štirih znamk z motivi Plečnikove Ljubljane. Na njih so upodobljeni Zmajski most, ljubljanska stolnica, park Tivoli in Ljubljanski grad.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vrnitev v Reims (odlomki), francoski dokumentarni film

# data[].attributes.attachment_link.description
Dokumentarni film režiserja Jean-Gabriela Périota je posnet po knjižni predlogi, istoimenskem romanu Didierja Eribona. Film s povednimi arhivskimi posnetki osvetli intimna življenja in družbeno-politično dogajanje, ki je zaznamovalo francoski delavski razred od začetka petdesetih let prejšnjega stoletja do danes. Pojasni korenine razmer, ki še vedno utrjujejo razredne razlike, delitve na levico in desnico, rasizem ...

# data[].attributes.attachment_link.title
Prenovljeni muzej Cluny odpira vrata: od kipov iz Notre Dama do tapiserij z damo in samorogom

# data[].attributes.attachment_link.description
Po sedmih letih obnovitvenih del in približno 26 milijonih evrov je v Parizu vrata znova odprl prenovljeni Musée de Cluny.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Prazne Elizejske poljane pred slovesnostjo ob lanskem dnevu Bastilje. Foto: EPA

Okoli Slavoloka zmage, ki je na vrhu Elizejskih poljan, naj bi razširili območje za pešce. Na koncu okrog dva kilometra dolge avenije, poleg Place de la Concorde, bodo uredili vrtove. Tako bo nastal hektar in pol zelenih površin, posadili bodo na stotine dreves, grmov in rož, poroča francoska tiskovna agencija AFP.

Dela na eni najbolj znanih avenij na svetu, katerih vrednost je ocenjena na 26 milijonov evrov, naj bi se začela že čez nekaj tednov. Terase na vrhu avenije bo v skladu z ohranjanjem "identitete in osebnosti območja" preuredil Belgijec Ramy Fischler.

Avenijo so v zadnjih letih prevzeli avtomobili. Foto: EPA

Preureditev Elizejskih poljan v "izjemni vrt" bo potekala v dveh fazah, poroča Euronews. V drugi fazi po olimpijskih igrah bodo vzpostavili še "zeleno promenado" med Louvrom in gričem Chaillot, ki bo namenjena pešcem, kolesarjem in skirojem. Količina avtomobilskega prometa naj bi se zmanjšala za 72 odstotkov.

Elizejske poljane (fra. Champs-Élysées) obstajajo že od leta 1670. Vnovič jih je sredi 19. stoletja obnovil baron Georges-Eugene Haussmann, ki je ob tem kot arhitekt poskrbel tudi za preobrazbo celotnega Pariza pod Napoleonom III.

Središče velikih zgodovinskih dogodkov

Poljane so bile v stoletjih prizorišča velikih dogodkov francoske in svetovne zgodovine, številnih proslav, parad, protestov in drugih veselih in tudi tragičnih dogodkov. V zadnjih letih so postale ena izmed rednih lokacij protestnih gibanj, kot so Rumeni jopiči.

Številni Francozi so mnenja, da so v zadnjih treh desetletjih zaradi prometa in luksuznih trgovin izgubile prvotni čar in da so namenjene le elitnim turistom, ki se jim običajni prebivalci ognejo. Kljub temu pa je tudi sedanji načrt obnove razdelil meščane. Nekateri nasprotujejo temu, da bi bil promet iz avenije "skoraj izgnan".

Novoletna okrasitev. Foto: EPA

# data[].attributes.attachment_link.title
V Parizu bodo pred olimpijskimi igrami 2024 ozelenili Elizejske poljane

# data[].attributes.attachment_link.description
Okoli Slavoloka zmage, ki je na vrhu Elizejskih poljan, naj bi razširili območje za pešce. Na koncu okrog dva kilometra dolge avenije, poleg Place de la Concorde, bodo uredili vrtove. Tako bo nastal hektar in pol zelenih površin, posadili bodo na stotine dreves, grmov in rož, poroča francoska tiskovna agencija AFP.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Koprčan Matej Rimanić s sploh prvikrat podeljeno nagrado #TikTokShortFilm. Foto: Cannes Film Festival

V tekmovalnem programu je sodelovalo 44 držav, videoposnetke pa si je ogledalo 4,5 milijarde ljudi po vsem svetu. K prijavi so bili povabljeni tako že uveljavljeni kot tudi filmski ustvarjalci, ki so šele na začetku svoje karierne poti. Ti so na ta prestižni filmski festival prijavili kratke, izvirne videoposnetke v dolžini od 30 sekund do treh minut.

Iz komunikacije prek balkonov vzbrstela ljubezen
V romantičnem filmu Love In Plane Sight Mateja Rimanića spremljamo bodoča zaljubljenca, ki komunicirata z balkonov. V ustvarjalni ekipi so bili še direktor fotografije Nik Kranjec, oblikovalec zvoka Alen Fekonja ter svetovalec in izvršni producent Luka Jurinčič. Ob Rimaniću je v filmu nastopila še igralka Eva Mlakar.

Rimanić iz Kopra, sicer študent 3. letnika Akademije umetnosti v Novi Gorici, se je ob prejemu nagrade zahvalil sosedom, ker so mu v zadnjem trenutku dovolili uporabo njihovega prostora, potem ko so je le teden dni pred rokom prijave pojavilo še pet drugih scenarijev in težave z zagotavljanjem lokacij, so sporočili s Slovenskega filmskega centra (SFC).

Direktor fotografije Nik Kranjec in Matej Rimanić. Foto: Cannes Film Festival

Ustvariti dobro komedijo tudi velika umetnost
" Nagrada nam najprej seveda pomeni potrditev za dobro opravljeno delo. Ustvarjanje filmov je ekipni šport, tako da ta zmaga ni samo moja, je nagrada vseh nas, ki smo pri projektu sodelovali. Vsi smo v tem svetu, tako da se že veselimo novih priložnosti in izzivov. Z direktorjem fotografije Nikom Kranjcem sva se v Cannesu večkrat pošalila, da je po letih garanja to šele naš začetek. Osebno upam, da mi bo ta nagrada odprla vrata v širši filmski svet, saj si želim s tem profesionalno ukvarjati na svetovni ravni," je povedal Rimanić.

Slovenski kratki film Love In Plane Sight nagrajen na festivalu v Cannesu

Dodal je, da sta dva najboljša občutka na svetu, ko " ti uspe nekoga nasmejati do joka in ne more več dihati in obratno; ko tebe nekdo nasmeje do joka in ne moreš več dihati. Delam komedije, saj sem mnenja, da svet jemljemo preveč resno. Ljudje bi se morali več smejati, zato upam, da bom lahko nekoč to omogočil čim več ljudem. Komedija je kot žanr zelo zanemarjena in ne dovolj cenjena." Sklenil je, da je njegov največji cilj, da komediji da spoštovanje, ki si ga zasluži, in pokaže svetu, da je narediti dobro komedijo tudi velika umetnost.

Petčlanska žirija, ki je odločala o zmagovalcih v kategoriji #TikTokShortFilm Foto: Cannes Film Festival

Iz različnih vetrov nabrana žirija
V skladu s formatom tradicionalnih festivalskih nagrad je Tik Tok izbral raznoliko in svetovno žirijo, ki je izbrala nagrajence za prvi program #TikTokShortFilm, so pisali tuji mediji. Mednarodni žiriji je predsedoval kamboški režiser in oskarjevski nominiranec Rithy Panh, ob njem pa so bili še sudanska multidisciplinarna ustvarjalka Basma Khalifa, umetnica in filmarka Camille Ducellier, scenaristka in producentka filma Angela Diabang in v Senegalu rojeni tiktoker Khaby Lame, eden najbolj priljubljenih ustvarjalcev te aplikacije, so še sporočili s SFC-ja.

Love In Plane Sight #TikTokShortFilm #fyp #fypシ #foryoupage

# data[].attributes.attachment_link.title
V Cannesu glavna nagrada za slovenski film v kategoriji kratkometražcev s TikToka

# data[].attributes.attachment_link.description
V tekmovalnem programu je sodelovalo 44 držav, videoposnetke pa si je ogledalo 4,5 milijarde ljudi po vsem svetu. K prijavi so bili povabljeni tako že uveljavljeni kot tudi filmski ustvarjalci, ki so šele na začetku svoje karierne poti. Ti so na ta prestižni filmski festival prijavili kratke, izvirne videoposnetke v dolžini od 30 sekund do treh minut.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Med igralci videoiger so uveljavljeni angleški žargonski izrazi. Foto: Pixabay

Francosko ministrstvo za kulturo, ki sodeluje pri reformi žargona, je sporočilo, da je sektor videoiger poln anglicizmov, ki lahko delujejo kot "ovira za razumevanje" za vse neigralce. Jezikoslovni strokovnjaki so že preiskali francoske spletne strani o videoigrah in računalniške revije, da bi ugotovili, ali francoski izrazi že obstajajo, po navedbah Guardiana trdi ministrstvo.

V primerih, ko ustreznih francoskih izrazov še ni, si jih bodo pač izmislili. Profesionalni igralec videoiger (angl. ) bo v francoščini postal "". Izraz e-šport (angl. e-sports), ki pomeni športno oz. tekmovalno igričarstvo, dobiva prevod " jeu video de competition ".

Bolj zapleteni so prevodi pri manj očitnih izrazih, kot je "" - igralec, ki svoje igranje v živo predvaja na spletnih platformah - ki bo postal "".

Ponedeljkova odločitev o prepovedi uporabe angleških izrazov v svetu videoiger je že zapisana v uradnem listu in s tem pravno zavezujoča.

Académie Française svari pred "degradacijo jezika"

Francija že stoletja skuša ohraniti čistost jezika in se bojuje proti vplivom angleščine. Institucija Académie Française, ki bdi nad razvojem jezika, je februarja posvarila pred "degradacijo jezik, ki ne sme biti samoumevna". Pri tem so izpostavili mednarodna izraza iz angleščine in , opozorili pa so tudi na izraz - blagovno znamko upravitelja francoskih železnic SNCF - ki se izgovarja enako, kot v angleščini izraz "we go" (mi gremo).

# data[].attributes.attachment_link.title
Francija izganja angleščino iz sveta videoiger

# data[].attributes.attachment_link.description
Francosko ministrstvo za kulturo, ki sodeluje pri reformi žargona, je sporočilo, da je sektor videoiger poln anglicizmov, ki lahko delujejo kot "ovira za razumevanje" za vse neigralce. Jezikoslovni strokovnjaki so že preiskali francoske spletne strani o videoigrah in računalniške revije, da bi ugotovili, ali francoski izrazi že obstajajo, po navedbah Guardiana trdi ministrstvo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mona Liza, ki je bila nekoč v lasti francoskega kralja Franca I. (tistega, ki je Leonarda da Vincija tudi povabil na svoj dvor in od njega kupil znameniti portret enigmatičnega nasmeha), je bila ena prvih likovnih del, ki so jih v Louvru razstavili. Potem ko so v 19. stoletju renesančnega slikarja začeli slaviti kot enega največjih genijev vseh časov, je s tem naraščala tudi priljubljenost slike, ki je obveljala za portret femme fatal. Foto: EPA

Obiskovalec se je najprej pretvarjal, da je invalid, da bi dobil invalidski voziček in se približal umetniškemu delu, je pojasnila tiskovna predstavnica muzeja za nemško tiskovno agencijo DPA.

Na ta način muzej osebam z omejeno mobilnostjo omogoča, da občudujejo glavna dela Louvra. Ko je bil dovolj blizu, je v vitrino z Mono Lizo vrgel torto, ki je bila prej skrita, je še pojasnila.

Na fotografijah in videoposnetkih, ki so jih obiskovalci delili na družabnih omrežjih, je bilo videti, kako je zaposleni takoj obrisal smetanovo torto z vitrine.

Storilec je bil 24-leten moški iz pariškega predmestja, ki si je nadel žensko lasuljo. "Pomislite na Zemljo, obstajajo ljudje, ki uničujejo Zemljo," je kričal po poročanju francoskega časopisa Le Parisien.

Nadzorno osebje je obiskovalca takoj zadržalo in odpeljalo iz razstavne dvorane, policija pa ga je aretirala. Odpeljali so ga v psihiatrično bolnišnico, kjer bodo ugotovili, ali je zanj mogoče odrediti pripor.

# data[].attributes.attachment_link.title
Obiskovalec Louvra v Mono Lizo vrgel kos torte

# data[].attributes.attachment_link.description
Obiskovalec se je najprej pretvarjal, da je invalid, da bi dobil invalidski voziček in se približal umetniškemu delu, je pojasnila tiskovna predstavnica muzeja za nemško tiskovno agencijo DPA. Na ta način muzej osebam z omejeno mobilnostjo omogoča, da občudujejo glavna dela Louvra.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Besede, ki jih Marat izreče na tajnem srečanju z Robespierrom in Dantonom, so Hugojeva literarna interpretacija rojstva terorja, ki ga zgodovinarji francoske revolucije datirajo v leto 1793.

Knjigo je v slovenščino prevedla Jana Pavlič. Foto: Založba Beletrina

Gre za čas, ko začne revolucija žreti svoje otroke, ko Narodni konvent izglasuje smrt Ludvika XVI., s čimer poglobi notranji razkol v novonastali republiki ter prilije olje na ogenj državljanskih in evropskih protirevolucionarnih gibanj.

Zgodbo o poskusu simbolne sprave Triindevetdeset je francoski pisatelj Victor Hugo po besedah hugologa Jeana-Marca Hovassa pisal tako rekoč vse življenje. Hugo, rojen trinajst let po začetku francoske revolucije, je odraščal v času Napoleonove ekspanzije, dunajskega kongresa in restavracije oziroma vzpostavitve ustavne monarhije. To je čas globokih ideoloških delitev, ki jih pomenljivo povzema naslov leta 1829 ustanovljene Revije dveh svetov (Revue des Deux Mondes), v kateri je objavljal tudi Hugo. Francosko revolucijo je dojemal kot temeljni dogodek francoske zgodovine, čeprav je bil njegov odnos do takratnega dogajanja ambivalenten. Revolucija je bila na eni strani sinonim svobode, na drugi pa vzrok internih razkolov, ki so se vlekli skozi celotno 19. stoletje.

Hugo je politično pot začel kot rojalist in nadaljeval kot demokrat, in morda je bil prav ta dvojni vpogled razlog, da se je v zadnjih letih svoje ustvarjalnosti intenzivno posvečal vprašanju sinteze oziroma kompromisa. Tej logiki sledi tudi roman Triindevetdeset, ki se osredinja na eno od bolj krvavih žarišč spopadov med revolucionarji in rojalisti: Vendejo. V pokrajini v zahodni Franciji se je kontrarevolucionarna vstaja razvila v državljansko vojno in tako ključno vplivala na nadaljnji razvoj revolucije. " Vendeje ni več," naj bi leta 1793 izjavil general revolucije François-Joseph Westermann, " umrla je pod mečem naše svobode. Zravnal sem jo z zemljo." Leto zatem so ga obglavili, spomin na pokole v Vendeji pa je še danes jabolko spora številnih zgodovinarjev revolucije.

Hugo je politično pot je začel kot rojalist in nadaljeval kot demokrat, in morda je bil prav ta dvojni vpogled razlog, da se je v zadnjih letih svoje ustvarjalnosti intenzivno posvečal vprašanju sinteze oziroma kompromisa. Tej logiki sledi tudi roman Triindevetdeset, ki se osredinja na eno od bolj krvavih žarišč spopadov med revolucionarji in rojalisti: Vendejo. V pokrajini v zahodni Franciji se je kontrarevolucionarna vstaja razvila v državljansko vojno in tako ključno vplivala na nadaljnji razvoj revolucije.

Ana Geršak

Hugojev prozni opus se napaja v zgodovini zahodnoevropskega prostora; pripoveduje o dogodkih, krajih ali objektih, ki so s časom dobili simbolni status. Najboljši primer tega je nemara Notredamski zvonar, ki je nastal kot pobuda proti tedaj razširjenemu uničevanju gotske arhitekture zaradi ambicioznih urbanističnih posegov. V Hugojevem svetu nosilci spomina niso le ljudje, temveč tudi predmeti, stavbe in seveda prostori. Vendeja, kraj nesrečnega imena, v romanu prerašča v ideološko bojišče. V pripravah na pisanje si je Hugo zadal težko nalogo iskanja ravnotežja med različnimi perspektivami. Zlo je recipročno, zlo rojeva zlo: neusmiljenost, ki jo izkazujejo skrajneži, briše njihovo človečnost, toliko bolj, ker osrednji liki Lantenac, Gauvain in Cimourdain delijo skupno zgodovino, prijateljstvo, sorodstvo. Če Lantenac in Gauvain utelešata ideološki skrajnosti, je Cimourdain temna stran slehernega režima, ki verjame, da je zakon pravičen le takrat, ko zanika svojo človečnost in ko torej postane ne-človeški. Morda se tudi zato načrtovana sprava ne izteče zares spravljivo; umik osrednjih likov iz narative ne vpliva na nadaljnji tok dogodkov. Zgodovina je mašina, revolucija se nadaljuje, z njo pa se poglablja razklanost družbe.

Roman Triindevetdeset je v slovenskem prevodu prvič izšel davnega leta 1931 s podnaslovom Leto strahote; gledano nazaj, bi bilo v izbiri časa in naslova prav mogoče prepoznati nekaj simbolnega. Vendeja je bila za Hugoja šolski primer tega, kako se kabinetne odločitve od sveta odmaknjenih ideologov plačujejo s človeškimi življenji. A to je le ena od plasti, ki roman reaktualizirajo v sodobnem kontekstu. Po zaslugi mojstrskega prevoda Jane Pavlič poleg strahote vsebinske ravni pride do izraza še Hugojev izredno poetični jezik.

# data[].attributes.attachment_link.description
Besede, ki jih Marat izreče na tajnem srečanju z Robespierrom in Dantonom, so Hugojeva literarna interpretacija rojstva terorja, ki ga zgodovinarji francoske revolucije datirajo v leto 1793. Gre za čas, ko začne revolucija žreti svoje otroke, ko Narodni konvent izglasuje smrt Ludvika XVI., s čimer poglobi notranji razkol v novonastali republiki ter prilije olje na ogenj državljanskih in evropskih protirevolucionarnih gibanj.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jezik moramo negovati, ne packati po njem. Tudi anglicizmi so lahko kot madeži, ki jih kaže odpraviti, še preden se povsem zažro v družbeno tkivo. Zanje so sploh občutljivi v Franciji, kjer prav zdaj po nareku Francoske akademije preganjajo iz materinščine tuje besedje, povezano z videoigricami in avdiovizualijami. Pred tedni so pripravili cel seznam klenih domačih izrazov, v upanju, da se bo prijel.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jezik moramo negovati, ne packati po njem. Tudi anglicizmi so lahko kot madeži, ki jih kaže odpraviti, še preden se povsem zažro v družbeno tkivo. Zanje so sploh občutljivi v Franciji, kjer prav zdaj po nareku Francoske akademije preganjajo iz materinščine tuje besedje, povezano z videoigricami in avdiovizualijami.

# data[].attributes.attachment_link.title
Francoska občina s Skazo v bolj trajnostno ravnanje z biološkimi odpadki

# data[].attributes.attachment_link.description
Po tistem, ko je v sodelovanju s Snago Maribor v Mariboru zrastla skupnost, ki se je s Skazinimi kuhinjskimi kompostniki bokashi organko lotila trajnejšega ravnanja z biološkimi odpadki, primer dobre prakse v tujini pa je trajnostno mesto Dubaj, kjer tamkajšnji prebivalci kompostnike uporabljajo od lanskega poletja, velenjska gazela to prakso širi tudi naprej po Evropi in svetu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Naziv svetovne prestolnice knjige gre prvič v Francijo

# data[].attributes.attachment_link.description
Strasbourg je postalo prvo francosko mesto, ki bo dobilo naziv svetovna prestolnica knjige. Kot je danes sporočil Unesco, bo to postal leta 2024.

# data[].attributes.attachment_link.title
V alejo Prešernovih sodobnikov stopi še Lamartine, zvezdnik francoske romantike

# data[].attributes.attachment_link.description
Mestna občina Kranj je na poti Prešernovih sodobnikov v Kranju odkrila doprsni kip francoskega pesnika Alphonsa de Lamartina. Pridružil se je literarnim velikanom Lermontovu, Ševčenku, Esproncedi in seveda Prešernu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Za pisanje Yasmine Reza je značilno satirično prikazovanje življenja srednjega razreda in z njim povezanih težav.Foto: Mladinska knjiga

Po Bogu masakra je Roman Polanski posnel film; scenarij zanj sta napisala skupaj. Yasmina Reza je tudi igralka in pisateljica, prejemnica več nagrad, prevedena v več kot trideset jezikov. Za njeno delo je značilno satirično prikazovanje življenja srednjega razreda in z njim povezanih težav.

Delo Blagor srečnim je sicer roman, vendar kratkost poglavij in množica pripovednih glasov dajeta vtis, da gre prej za zbirko kratkih zgodb. Hkrati pa drži, da bi jim, če bi jih brali ločeno, posamično in vsepovprek, umanjkali kontekst, zaokroženost, trdna pozicija, nauk, preobrat. Vsako poglavje pripoveduje druga oseba in vsaka, razen zakoncev Toscano, ki se pojavita dvakrat, se oglasi le enkrat. Se pa iste osebe v različnih kontekstih, ko jih omenjajo drugi, v knjigi pojavijo večkrat. Gre predvsem za (dobro situirane) posameznike, pare in družine. Povezani so neposredno - prijateljsko, družinsko, partnersko, kot znanci, ljubimci - ali zgolj posredno, v bežnih srečanjih.

Prav zaradi množice pripovedovalcev in s tem perspektiv si je odnose med njimi težko zapomniti, pripetljajem je težko slediti, pripovedi pa umanjka rdeča nit. Nenehno se jim nekaj dogaja, a se jim nič zares posebnega ne zgodi. Podajajo pa svoje videnje, doživljanje situacij v odnosu do sebe, do drugih; nestrinjanje, sodbe, dileme, negotovost, skrbi, na primer o tem, kaj si bo o nečem mislil kdo drug.

Njihove izpovedi si zlahka predstavljamo kot odrske monologe - od izkušnje prepira in pasivne agresije med zakoncema sredi trgovine do izmenjave informacij o (potencialnih) ljubicah med prijatelji ter pripovedi o raztrosu pepela pokojnega očeta nekje na severozahodu Francije. Običajne, življenjske stvari torej, s katerimi se morda lahko poistovetimo, ob njih nekoliko razmislimo ali pa se jim tudi nasmejimo.

Običajne, življenjske stvari torej, s katerimi se morda lahko poistovetimo, ob njih nekoliko razmislimo ali pa se jim tudi nasmejimo.

Nina Gostiša

Humor nemara rešuje ne le nastopajočih, ko si z njim lajšajo tegobe, temveč tudi bralca, saj je svetla točka v poplavi glasov in informacij. Med najbolj zabavnimi - pa čeprav je po svoje tragična - je zgodba o najstniku Jacobu, ki konča v psihiatrični bolnišnici. Ima se za Céline Dion, se predstavlja kot ona, govori s kanadskim naglasom, glasno prepeva, razglaša, da mora paziti na svoj glas, deli avtograme ter še bolnišničnemu osebju razdeli vloge sodelavcev in bližnjih Céline Dion. Njegova starša skrivnost ohranjata zase, da se ne bi osmešila in osramotila pred prijatelji. Mama ima s tem precej težav, medtem ko je očetu zadeva tudi smešna.

Pri časopisu Le Monde so zapisali, da je roman Blagor srečnim najboljši, kar jih je Yasmina Reza napisala doslej. Če na nas branje ni naredilo enakega vtisa, pa se lahko strinjamo vsaj s Tolstojem, ki je v Ani Karenini zapisal: " Vse srečne družine so si podobne, vsaka nesrečna družina pa je nesrečna po svoje."

Iz oddaje S knjižnega trga.

Njatin, Burnik Legiša, Reza, Vuk Godina

# data[].attributes.attachment_link.description
Po Bogu masakra je Roman Polanski posnel film; scenarij zanj sta napisala skupaj. Yasmina Reza je tudi igralka in pisateljica, prejemnica več nagrad, prevedena v več kot trideset jezikov. Za njeno delo je značilno satirično prikazovanje življenja srednjega razreda in z njim povezanih težav.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Francija se sooča z zgodovinsko sušo. Foto: Pixabay

Medtem ko se več kot 100 francoskih krajev sooča s pomanjkanjem pitne vode, lastniki igrišč trdijo, da bodo zelenice brez vode propadle.

Aktivisti so se osredotočili na igrišča v bližini mesta Toulouse in ob tem golf označili za "industrijo prostega časa najbolj privilegiranih". Izvzetje igrišč za golf iz omejitev porabe vode je namreč sprožilo polemiko v Franciji.

Prebivalci več kot sto najbolj prizadetih občin zaradi omejitev ne smejo zalivati vrtov in prati avtomobilov, medtem ko so se igrišča za golf omejitvam večinoma izognila. Aktivisti so zato v peticiji zapisali, da ta izjema kaže, da je "ekonomska norost prevladala nad ekološkim razumom".

"Še naprej ščitimo bogate in vplivne," se je kritiki aktivistov pridružil župan mesta Grenoble Eric Piolle iz stranke zelenih.

Lastniki igrišč za golf se branijo z argumentom, da bodo zelenice brez vode v treh dneh odmrle. "Igrišče za golf brez zelenice je kot ledena dvorana brez ledu," je za spletni medij France Info dejal Gerard Rougier iz Francoske golfske zveze. Dodal je, da na igriščih za golf po vsej državi dela okoli 15.000 ljudi.

V Franciji sicer veljajo določene omejitve pri porabi vode tudi za golf igrišča. Zalivanje zelenic se mora izvajati ponoči in z največ 30 odstotki običajne količine vode, kar pa je kljub temu sprožilo val kritik.

Omejitve porabe vode so sicer odrejene na nacionalni ravni, vendar je njihovo izvajanje odvisno od odločitev regionalnih oblasti. Za zdaj je le departma Ille-et-Villaine v zahodni Franciji odstopil od državnih odredb in povsem prepovedal zalivanje igrišč za golf.

Letošnji julij je bil za marcem 1961 drugi najbolj sušen mesec v Franciji doslej. Francoska vlada je pred kratkim trenutno sušo označila za zgodovinsko in ustanovila posebno krizno skupino, ki naj bi usklajevala prizadevanja za omilitev posledic. V dveh tretjinah države so bile razglašene izredne razmere.

# data[].attributes.attachment_link.title
Podnebni aktivisti v Franciji luknje igrišč za golf zapolnili s cementom

# data[].attributes.attachment_link.description
Medtem ko se več kot 100 francoskih krajev sooča s pomanjkanjem pitne vode, lastniki igrišč trdijo, da bodo zelenice brez vode propadle. Aktivisti so se osredotočili na igrišča v bližini mesta Toulouse in ob tem golf označili za "industrijo prostega časa najbolj privilegiranih". Izvzetje igrišč za golf iz omejitev porabe vode je namreč sprožilo polemiko v Franciji.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Potovalo je tudi več Francozov in Francozinj. Foto: Reuters

Francoski turizem se po težkih dveh letih, ko je število popotnikov zaradi pandemije covida-19 močno upadlo, počasi znova postavlja na noge. To poletje so za povečan obisk poskrbeli tako domači kot tudi tuji turisti, ki so se dopust odločili izkoristiti za popotovanje po Franciji.

Ministrica za turizem Olivia Gregoire je dejala, da so prvi podatki pokazali, da je bilo letošnje poletje izjemno. Med drugim naj bi se na dopustovanje odpravilo 70 odstotkov Francozov in Francozinj, kar predstavlja okoli 35 milijonov prebivalcev in prebivalk. To je bistveno izboljšanje v primerjavi z lanskimi 60 odstotki.

Podatki za julij in prvo polovico avgusta so pokazali, da se je prihodek na prosto sobo, ki je glavni merilec uspešnosti hotelirske industrije, v primerjavi z letom 2019 povečal za kar 22,2 odstotka. Omenjen prihodek se je vidno povečal v Parizu in na Azurni obali, kamor so se zgrnili predvsem premožni dopustniki iz Združenih držav Amerike in arabskih držav.

Večja uporaba kreditnih kartic

" V Montmartru, kjer je vedno veliko turistov, so naše stranke po večini tujci, lani pa smo večinoma stregli francoskim strankam," je dejal natakar Xavier Sarrasin, ki pa je dodal, da se zadnjih nekaj mesecev tuji turisti vračajo. V francoskih hotelih in restavracijah se je uporaba kreditnih kartic med poletjem v primerjavi s predpandemskim letom 2019 povečala za 10 odstotkov.

Turizem predstavlja okoli osem odstotkov francoskega bruto domačega proizvoda, zagotavlja pa kar dva milijona delovnih mest. Pred tremi leti se je sicer Francija lahko pohvalila z nazivom najbolj obiskane države na svetu - takrat je privabila skoraj 90 milijonov tujih turistov letno. " Želimo ostati prva destinacija na svetu," je še poudarila Gregoire in dodala, da njihov cilj 100 milijonov tujih turistov na leto še vedno ostaja.

# data[].attributes.attachment_link.title
Letošnje poletje naj bi bilo za francoski turizem izjemno

# data[].attributes.attachment_link.description
Francijo, ki je bila leta 2019 najbolj obiskana država na svetu, so to poletje znova preplavili tudi tuji turisti. Prihodek na prosto sobo se je v primerjavi s predpandemskim letom povečal, predvsem v Parizu in na Azurni obali je veliko premožnih gostov.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ima zapleten sistem osvetljevanja. Foto: EPA

Zaradi energetske krize, zaradi katere se stroški energentov vztrajno višajo, naj bi mestna uprava v Parizu kmalu predlagala ukrep, s katerim bi prispevala k varčevanju. Predlog naj bi bil, da se za več kot eno uro skrajša čas osvetljevanja Eifflovega stolpa.

Potem ko pade mrak, ena izmed najbolj obiskanih znamenitosti na svetu, ki so jo končali leta 1889, pariško nebo običajno razsvetljuje do ene ure zjutraj. Vsako uro pa se, zaradi 20.000 utripajočih žarnic, zdi, da se pet minut tudi blešči. Če bi odločitev sprejeli, bi se stolp z zapletenim osvetljevalnim sistemom, ki mu daje zlati sij, zavil v temo že ob 23.45, ko odidejo še zadnji obiskovalci.

Število obiskovalcev se je končno dvignilo na predpandemično raven. Foto: EPA

Predčasni izklop luči bi pomenil, da znamenitega lesketanja ob polnoči ne bi bilo več. Nočna osvetljava naj bi sicer prispevala štiri odstotke njegove letne porabe energije, poroča Guardian.

Poteza naj bi bila med drugim tudi zgled za splošno zmanjšanje mestne razsvetljave. Po besedah Jeana-Françoisa Martinsa, ki je na čelu uprave stolpa, naj bi šlo za simbolično gesto in tako ozaveščanje o pametnem ravnanju z energijo - to pomeni zmanjševanje porabe s spreminjanjem načina življenja in vedenja posameznikov.

Zgodnejše ugašanje luči ob mestnih znamenitostih bodo med drugim začeli tudi v Marseillu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Predlog varčevanja: zlat sij Eifflovega stolpa želijo ugasniti prej kot običajno

# data[].attributes.attachment_link.description
Zaradi energetske krize, zaradi katere se stroški energentov vztrajno višajo, naj bi mestna uprava v Parizu kmalu predlagala ukrep, s katerim bi prispevala k varčevanju. Predlog naj bi bil, da se za več kot eno uro skrajša čas osvetljevanja Eifflovega stolpa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Godard, ki je v šestdesetih letih utrdil svoj sloves nekonvencionalnega filmarja, je od nekdaj težil k izvirnim filmskim pristopom. Foto: EPA

O njegovi smrti je prvi poročal francoski časnik Liberation. Iz režiserjeve družine so sporočili, da je Godard "umrl v miru doma". Kot so pojasnili, "uradne pogrebne slovesnosti ne bo. Upepeljen bo... In to se mora zgoditi v zasebnosti".

Najbolj poznan je po svojem ikonoklastičnem, na videz improviziranem slogu snemanja, pa tudi po nepopustljivem radikalizmu, piše Guardian. Francosko-švicarski režiser je zaznamoval film v šestdesetih letih prejšnjega stoletja, ustvaril pa je filme, kot so Do zadnjega diha, Prezir in Nori Pierrot.

Nato je v zadnjih letih nepričakovano oživil kariero s filmi, kot sta Film Socialisme in Zbogom jeziku, pri katerih je eksperimentiral z digitalno tehnologijo.

Film se ne bi smel toliko osredotočati na kazanje tega, kar se dogaja. Kazati mora, kar se ne dogaja.

Jean-Luc Godard

Godard, rojen v Parizu leta 1930, je odraščal in hodil v šolo v Nyonu v Švici. Rodil se je v premožni francosko-švicarski družini. Njegov oče je bil zdravnik, oče njegove mame pa je ustanovil Banque Paribas, takrat slavno investicijsko banko, piše Reuters. Po končanem šolanju se je leta 1949 preselil nazaj v Pariz. Tam je našel zatočišče v intelektualnih kinematografih, ki so se po vojni razcveteli v francoski prestolnici in se izkazali za rojstni kraj francoskega novega vala, piše The Guardian.

Uvedel nov filmski jezik
Študiral je etnologijo na pariški Sorboni. Ko je spoznal kritika Andréja Basina in prihodnje režiserje Françoisa Truffauta, Clauda Chabrola in Jacquesa Rivetta, je začel pisati za nove filmske revije, vključno s slovito Cahiers du Cinema. Oboževal je Humphreyja Bogarta, kar se je pokazalo v njegovem prvem celovečercu Do zadnjega diha, ki ga je posnel leta 1960.

S svojim celovečernim prvencem je leta 1960 (pred tem je dalj časa snemal kratke in dokumentarne filme) pustil globoko sled v sedmi umetnosti. Tridesetletni Godard se je odločil za tedaj nenavadno potezo: igrani film je posnel kot reportažo ali dokumentarec, s kamero iz roke in z naravno osvetljavo. Za snemanje na lokacijah v Parizu ni pridobil dovoljenj, zato je pogosto improviziral in nekatere prizore posnel kar skozi niše poštnih zabojnikov. Proslavil se je z nenavadno montažno tehniko presenetljivih rezov. "V filmu Do zadnjega diha se je poigraval s pričakovanji gledalcev, jih sprehajal od dokumentarca do gangsterijade in od ljubezenske drame do filozofskega eseja," je o njem zapisala MMC-jeva filmska kritičarka Ana Jurc.

Do zadnjega diha je že ob izidu postal pravi kulturni fenomen in proslavil Godarda za najboljšega režiserja takratnega berlinskega filmskega festivala.

Foto: AP

V šestdesetih letih je nato bliskovito posnel vrsto filmov. Njegov naslednji film ( Mali vojak) je namigoval, da francoska vlada dopušča mučenje, in je bil prepovedan do leta 1963, to pa je bil tudi film, v katerem je Godard spoznal svojo bodočo ženo Anno Karino. Prav tako je takrat skoval svoj najbolj znani aforizem: "Film je resnica pri 24 slikah na sekundo."

Do leta 1965 se je Godardova poroka s Karino končala z ločitvijo, njun zadnji skupni celovečerec je bil Made in USA. V tem času je bil Godard tudi že temeljno povezan z revolucionarno politiko tiste dobe in njegovo filmsko ustvarjanje je to odražalo: ustanovil je filmsko skupino, poimenovano po Dzigi Vertovu, sovjetskem avtorju filma Mož s kamero, in med drugim sodeloval z mladim marksističnim študentom Jean-Pierrom Gorinom pri filmu Tout Va Bien, študiji o stavki v tovarni klobas, v kateri nastopa Jane Fonda.

Med njegove najbolj znane filme spadajo Ženska je ženska, Živeti svoje življenje, Prezir, Nori Pierrot, Kitajka, Mali vojak, Aplhaville, Slavospev ljubezni in Naša glasba.

Godard je leta 1970 spoznal filmsko ustvarjalko Anne-Marie Miéville, ki je postala njegova stalna sodelavka in pozneje tudi partnerica po razpadu njegovega drugega zakona z Anne Wiazemsky, ki je leta 1967 igrala v njegovi študiji o študentskih radikalcih, filmu La Chinoise.

"V sedemdesetih letih prejšnjega stoletja so Godardova ostra politična in intelektualna stališča začela izgubljati svoj pečat, njegov vpliv pa se je zmanjšal v osemdesetih letih prejšnjega stoletja - čeprav so njegov film Kralj Lear iz leta 1987, preoblikovan v postapokaliptično farso z gangsterjem, imenovanim Learo, financirali akcijski specialisti Cannon Films," opisujejo pri The Guardian.

Jean-Luc Godard je leta 2018 bedel nad festivalom v Cannesu: prizor iz njegove novovalovske klasike Pierrot le Fou je bil na uradnem festivalskem plakatu. Mojster se osebno na rdeči preprogi ni pojavil, je pa na novinarsko konferenco "prišel" prek FaceTima. Foto: EPA

Leta 2018 je na canskem festivalu predstavil svoj najnovejši film Le Livre d'Image (Knjiga slik), kolaž odlomkov in podob, podloženih z naracijo in glasbeno podlogo ter dialogi, ki načenjajo politične in filozofske ideje. V Cannesu so mu zanj podelili prvo "posebno zlato palmo" v zgodovini festivala.

Leta 2011 so ga ovenčali s častnim oskarjem
En film pred tem, Zbogom jeziku (2014), je osvojil nagrado žirije v Cannesu in glavno nagrado nacionalnega združenja kritikov. Leta 2011 so ga ovenčali s častnim oskarjem, ki pa so mu ga poslali po pošti, saj se podelitve v Hollywoodu ni udeležil. Prav tako je v karieri dobil častno nagrado cezar, berlinskega zlatega medveda ( Alphaville) in beneškega zlatega leva ( Ime Carmen).

Francoski predsednik Emmanuel Macron je po pisanju francoske tiskovne agencije AFP v tvitu zapisal: "Jean-Luc Godard, najbolj ikonoklastični filmski ustvarjalec novega vala, je izumil drzno moderno, intenzivno svobodno umetnost. Izgubili smo nacionalni zaklad, genija."

In memoriam: Jean-Luc Godard

# data[].attributes.attachment_link.title
Umrl je Jean-Luc Godard, ikonoklast francoskega novega vala

# data[].attributes.attachment_link.description
O njegovi smrti je prvi poročal francoski časnik Liberation. Iz režiserjeve družine so sporočili, da je Godard "umrl v miru doma". Kot so pojasnili, "uradne pogrebne slovesnosti ne bo. Upepeljen bo... In to se mora zgoditi v zasebnosti". Najbolj poznan je po svojem ikonoklastičnem, na videz improviziranem slogu snemanja, pa tudi po nepopustljivem radikalizmu, piše Guardian.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Razstavo, ki so jo pripravili ob 60-letnici umetnikove smrti, bodo v mali dvorani Dolenjskega muzeja hkrati odprli z razstavo Navdih z deli študentov, ki so jih navdahnile Lamutove slike in grafike.

Vladimir Lamut, Hiše in dimniki. Foto: Dolenjski muzej Novo mesto

Predstavljajo se študenti oblikovanja tekstilij in oblačil ljubljanske Naravoslovnotehniške fakultete, ki so na povabilo Dolenjskega muzeja v Lamutovih delih našli navdih za oblikovanje tekstila, spominkov in uporabnih predmetov.

Vladimir Lamut, Latinska četrt, litografija, 1959. Foto: Dolenjski muzej Novo mesto

Po besedah kustosinje Dolenjskega muzeja Katarine Dajčman je Lamut, ki je potovanja dojemal kot študijski ideal, v Parizu leta 1954 preživel tri mesece. Tam se je znašel prvotno v vlogi sprotnega zapisovalca razgibanega pariškega okolja. Upodabljal je predvsem hiše, poulično dogajanje in življenje ob Seni, njegovo bivanje v Parizu pa se je odrazilo v obratu k okrepljenemu ekspresionizmu in modernejšemu izrazu.
V Bruslju, kamor je med letoma 1959 in 1960 odšel na sedemmesečno grafično izpopolnjevanje na Državni šoli za arhitekturo in dekorativno umetnost, pa sta ga najbolj prevzela zvrtinčenost obmorskih sipin in simbolika odhajajočih ladij ob sončnih zahodih.

V tem obdobju lahko pri Lamutovih delih zaznamo tudi najopaznejši preskok, saj njegova grafika doseže višek izpovedne moči, njegov realizem pa je začel prehajati v domišljijo. "Njegova razsežnost se je omejila na dvodimenzionalno ploskev ostro zašiljenih črt, v katere so se ujeli glasni vzdihi neuslišanega umetnika ter nemi molk žalosti, skrit za klovnovsko masko bolečine," je povedala kustosinja.

V galerijski avli bodo s časovnim trakom in Lamutovimi osebnimi predmeti predstavili tudi njegovo življenjsko pot z vsemi ključnimi prelomnicami. Na ogled pa postavljajo tudi njegove izvirne slikarske pripomočke.

Lamut se je leta 1915 rodil na Čatežu ob Savi, njegova družina se je kmalu po tem preselila v Novo mesto. Po novomeški gimnaziji je v Zagrebu eno šolsko leto študiral umetnostno zgodovino, leta 1941 pa je diplomiral na zagrebški slikarski akademiji. Kot honorarni učitelj risanja je nato do internacije - poslali so ga v italijanski Gonars - do leta 1942 poučeval na novomeški gimnaziji.

Razstavi bosta na ogled do 8. februarja 2023. Foto: Dolenjski muzej Novo mesto

Po vrnitvi v domovino se je zaposlil na ljubljanskih meščanskih šolah Vič in Moste, po vojni je spet poučeval v Novem mestu. Leta 1954 je tri mesece preživel v Parizu, med letoma 1959 in 1960 se je izpolnjeval v Bruslju. V Novem mestu je umrl leta 1962. Ob njegovi retrospektivni razstavi, ki so jo v Dolenjskem muzeju pripravili leta 1987, so izdali monografijo Pot k vrtincem molčanja, ki jo podpisuje Milček Komelj.

Razstavi bosta na ogled do 8. februarja prihodnje leto.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vladimir Lamut kot sprotni zapisovalec razgibanega Pariza in odhajajočih ladij Bruslja

# data[].attributes.attachment_link.description
Razstavo, ki so jo pripravili ob 60-letnici umetnikove smrti, bodo v mali dvorani Dolenjskega muzeja hkrati odprli z razstavo Navdih z deli študentov, ki so jih navdahnile Lamutove slike in grafike. Predstavljajo se študenti oblikovanja tekstilij in oblačil ljubljanske Naravoslovnotehniške fakultete, ki so na povabilo Dolenjskega muzeja v Lamutovih delih našli navdih za oblikovanje tekstila, spominkov in uporabnih predmetov.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Stalni sekretar švedske akademije, pisatelj in prevajalec Mats Malm, je ob 13. uri v palači Kraljeve švedske akademije pred kamerami oznanil odločitev osemnajstih "nesmrtnih", članov leta 1768 ustanovljene institucije, o imenu letošnjega Nobelovega nagrajenca za literaturo. Izbrali so francosko pisateljico, v utemeljitvi so zapisali: za pogum in klinično ostrino, s katerima razkriva korenine, odtujenost in kolektivne omejitve osebnega spomina. Nagrajenke, kot je povedal Malm, jim še ni uspelo doseči po telefonu.

V svojem pisanju, so zapisali v utemeljitvi, Annie Ernaux konsistentno in iz različnih vidikov raziskuje življenje, zaznamovano z močnimi spolnimi, jezikovnimi in razrednimi nesorazmerji. Njena pot do avtorske pisave je bila dolga in naporna.

V slovenskem prevodu je dosegljiva njena avtobiografska knjiga Leta, izdala jo je radovljiška založba Didakta leta 2010 v zbirki Gostosevci, prevod in spremno besedo je prispevala Maida Alilović (zdaj Kranjc). Ob izidu je na povabilo francoskega inštituta Charles Nodier in založbe Didakta prišla v Ljubljano in nastopila na literarnem večeru v atriju ZRC SAZU.

Na spletni strani dobreknjige so o Letih zapisali: Avtorica prek množice kulturno specifičnih elementov pričara svojevrsten vpogled v francosko družbo po 2. svetovni vojni vse do danes. Delo ni razdeljeno na poglavja - vlogo mejnikov igrajo fotografije in posnetki. Junakinjini spomini nas potegnejo v vrtinec prizorov iz francoskega sveta in zgodovine, v nas obudijo pomembne mejnike in nas popeljejo od Stalinove smrti do Chiracove nesrečne ponovne izvolitve, od tranzistorja do predvajalnika MP3 in nenazadnje od črno-belih fotografij z zlatim obšitkom do videokasete in nepregledne množice digitalnih trenutkov, ujetih v trebuh računalnika. Obdobja povežejo s pesmimi, ljudi z načinom oblačenja, politiko s pomembnimi prelomnicami in generacije z družbenimi gibanji, pri čemer pripoved ves čas spreminja naravo iz zasebne v kolektivno.

Pisateljica - njeno dekliško ime je Annie Duchesne - je bila leta 2019 med finalisti mednarodne nagrade man booker.

Založba je knjigo in avtorico predstavila takole:

Avtorica svoje lastne izkušnje spretno in odkrito izlije na papir; popelje nas na sedeminšestdesetletno popotovanje po svetu, ki nam je tuj, a nas tako prevzame s preprostostjo in iskrenostjo lastne, da se v njej prepoznamo. Njen svet ni svet idile; prikaže ga v pravi luči, takšnega, kot je v resnici: včasih hladnega, nepredvidljivega in nestalnega, a predvsem njenega. Svet, za katerega tako kot mi ne želi, da bi kadarkoli izginil. Rada bi rešila delce časa, v katerem ne bo nikoli več.

Vsi prizori bodo izginili. Spomini, nakopičeni skozi leta, bodo izbrisani. Kako naj hkrati predstavi pretok časa zgodovine, spremembe stvari in idej, navad in intime te ženske, kako naj uskladi fresko petinštiridesetih let in iskanja jaza izven Zgodovine, jaza zamrznjenih trenutkov? Delo razkriva v spomin vtisnjene prizore v tekoči pripovedi, osvetljuje tako kolektivno zgodovino kot tudi avtoričino osebno zgodovino. Ne dopušča, da bi smrt izbrisala prizore osebne zavesti.

Annie Ernaux na gostovanju v Ljubljani:

Annie Ernaux se je rodila leta 1940 v Lillebonnu, otroštvo pa preživela v normandijskem mestecu Yvetot. Zgodaj je opustila fikcijo in v avtobiografskih romanih pričela črpati navdih iz lastnega življenja. Dela z zgodovinskimi prelomnicami povežejo njene lastne izkušnje in doživetja. Dotaknejo se družbenega vzpona staršev, ki iz preprostih delavcev postaneta mala trgovca, njenega odraščanja, zakona, nezakonitega splava in raka. Dve deli, ki sta posvečeni njeni materi, govorita o Alzheimerjevi bolezni in končno smrti. Pričujoče delo nosi naslov Leta in je pisateljičin opus magnum. Vsebuje in presega vsa njena dosedanja dela, po pričakovanjih pa je poželo številne pohvale francoskih kritikov ter leta 2008 prejelo prestižno nagrado Marguerite Duras. Avtorica prek množice kulturno specifičnih elementov pričara svojevrsten vpogled v francosko družbo po 2. svetovni vojni vse do danes.

Delo ni razdeljeno na poglavja - vlogo mejnikov igrajo fotografije in posnetki. Kar se na prvi pogled lahko zdi oguljeno, ne sme biti past, v katero bi se bralci ujeli in te prizore dojemali zgolj površinsko. Kot pravi avtorica, se vanje "potopi" in prek njih obudi občutke ter tedanje poglede na preteklost in prihodnost. Skupaj z njo spomini preplavijo tudi bralca samega, obudijo se prizori, ki so deloma tudi njegov lastni spomin. Ob tem zre svojo preteklost, začuden nad dejstvom, kako podobni sta si.

Avtorica se subjektivnosti izogne z rabo tretje osebe ednine in se tako prelevi v neznano junakinjo, a vseeno ugotavlja, da je v "njej" preveč zunanjosti in oddaljenosti. Njena odločitev je vseeno prava, saj pravzaprav ni ista ženska, ki zre s fotografij. Pravilni ritem desetletij jo je spremenil, potisnil v pozabo misli in skrbi, s katerimi si je nekoč belila glavo, in do nerazpoznavnosti spremenil njen videz. V zamrznjeni trenutek bledih fotografij jo lahko umestijo le še lastni spomin in pripovedovanja drugih.

Otroštvo junakinje je prežeto z občutkom, da je zamudila pomembno zgodovinsko prelomnico in priložnost, da bi se izkazala; tuj spomin nam je podtaknil skrivno nostalgijo za obdobjem, ki smo ga za las zamudili, in upanje, da ga bomo nekoč le doživeli. Tega občutka se ne otrese niti pozneje, posebno pa je izražen ob samem vrhu pripovedi, leta 1968, ko so nenadoma družinske zgodbe iz leta 1936 postale resničnost. Pripoved namreč razkriva obžalovanje, da je, podobno kot osvoboditev izpod jarma nacizma, zamudila tudi prvo bojno črto leta 1968. Nasprotje med realnostjo in kolektivnim spominom se zrcali v vtisu, da so tistega leta vsi imeli med osemnajst in petindvajset let in da so z robcem, ki jim je prekrival usta, metali tlakovce v policijsko enoto za obvladovanje izgredov. Njena lastna majska zgodovina pa je bila drugačna, ne slavna in ne sijajna.

Junakinjini spomini nas potegnejo v vrtinec prizorov iz francoskega sveta in zgodovine, v nas obudijo pomembne mejnike in nas popeljejo od Stalinove smrti do Chiracove nesrečne ponovne izvolitve, od tranzistorja do predvajalnika MP3 in nenazadnje od črno-belih fotografij z zlatim obšitkom do videokasete in nepregledne množice digitalnih trenutkov, ujetih v trebuh računalnika. Obdobja povežejo s pesmimi, ljudi z načinom oblačenja, politiko s pomembnimi prelomnicami in generacije z družbenimi gibanji, pri čemer pripoved ves čas spreminja naravo iz zasebne v kolektivno.

Delo oblikuje močno vez med bralcem in avtorico, ki svoje lastne izkušnje tako spretno in odkrito izlije na papir; popelje nas na sedeminšestdesetletno popotovanje po svetu, ki nam je tuj, osvetli tujo kolektivno zgodovino, a nas tako prevzame s preprostostjo in iskrenostjo lastne, da se v njej prepoznamo. Njen svet ni svet idile; prikaže ga v pravi luči, takšnega, kot je v resnici: včasih sivega, bledega, hladnega, nepredvidljivega in nestalnega, a predvsem njenega. Svet, za katerega tako kot mi ne želi, da bi kadarkoli izginil. Rada bi rešila delce časa, v katerem ne bo nikoli več.

Nobelovo nagrado za literaturo so do letos podelili 114-krat, med letoma 1901 in 2021 jo je prejelo 118 pisateljic in pisateljev. Zadnja nagrajenka je bila leta 2020 Louise Glück, šele šestnajsta lavreatka v zgodovini nagrade.; pred njo so je prejele Svetlana Aleksijevič, Alice Munro, Herta Müller, Doris Lessing, Elfriede Jelinek, Wisława Szymborska, Toni Morrison, Nadine Gordimer, Nelly Sachs, Gabriela Mistral, Pearl S. Buck, Sigrid Undset, Grazia Deledda in Selma Lagerlöf.

Štirikrat sta si nagrado delila dva avtorja (1974, 1966, 1917, 1904), sedemkrat (1914, 1918, 1935, 1940, 1941, 1942, 1943) nagrade niso podelili. Doslej najmlajši dobitnik je bil takrat 41-letni Rudyard Kipling leta 1907, najstarejša doslej 88-letna Doris Lessing leta 2007.

Nagrado sta doslej zavrnila dva pisatelja, vsak iz svojih posebnih razlogov: leta 1964 Jean-Paul Sartre, ki je iz načelnih razlogov sistematično zavračal vse nagrade, leta 1958 pa Boris Pasternak, ki jo je najprej sprejel, pod pritiskom sovjetskih oblasti pa kasneje sporočil, da jo zavrača.

Postopek izbire lavreata je podoben kot pri ostalih Nobelovih nagradah: septembra akademija oziroma v njenem imenu Nobelov odbor (zdaj ga vodi profesor Anders Olsson) na stotine naslovov razpošlje prošnjo za predloge. Predlagatelji so lahko člani švedske akademije ali katere koli druge akademije ali združbe podobnega statusa, profesorji književnosti in jezikoslovci, prejšnji dobitniki Nobelove nagrade in predsedniki reprezentativnih nacionalnih pisateljskih organizacij.

Predloge oziroma formalne nominacije za nagrado mora švedska akademija prejeti do konca januarja, običajno jih je okrog tristo petdeset, najprej o njih razpravlja petčlanski Nobelov odbor, izvoljen za tri leta, aprila akademiji predloži v potrditev preliminarni seznam kandidatov, na katerem je od petnajst do dvajset imen.

Še pred poletjem akademiki število oklestijo na pet, šest imen, od junija do avgusta berejo knjige kandidatov, končno glasovanje o lavreatu sledi oktobra. O nagradi odloča osemnajsterica, po švedsko De Aderton, ki jo sestavljajo ugledni švedski pisatelji, jezikoslovci, literarni teoretiki, zgodovinarji in pravniki. Zmagovalni kandidat mora dobiti večino glasov oziroma enega več od polovice, razglašen je - obvezno mora biti četrtek - v častitljivi palači, kjer je sedež kraljeve švedske akademije in tamkajšnje borze, v tako imenovani borzni dvorani stalni tajnik akademije natančno ob enih popoldne urbi et orbi oznani pisateljevo ime.

Številni kritiki iz leta v leto ponavljajo isto mantro, namreč da je le težko zaupati instituciji, ki je doslej prezrla toliko odličnih pisateljev (med njimi najpogosteje omenjajo Prousta, Kafko, Tolstoja, Ibsena, Strindberga, Zolaja, Joycea, Lorco, Brechta, Ahmatovo, Ionesca, Rilkeja, Nabokova, Calvina, seznam se bere kot izbor najpomembnejših imen literature dvajsetega stoletja) in inavgurirala vrsto povprečnežev. Seznam spregledanih, ki jih ni več tu, bi bilo mogoče nadaljevati še naprej, nagrade niso dobili Jorge Luis Borges, Umberto Eco, Philip Roth, Jorge Amado, John Updike, Amos Oz, Carlos Fuentes, Les Murray, ta mesec Javier Marías in Hilary Mantel.

Čakajo oziroma so že dolgo med imeni, ki jih omenjajo kot mogočo izbiro švedskih akademikov, še češko-francoski pisatelj Milan Kundera, kanadska pisateljica Margaret Atwood, nizozemski romanopisec Cees Nooteboom, madžarska pisatelja, romanopisec László Krasznahorkai in pisatelj, dramatik in esejist Péter Nádas, ameriška pisatelja Cormac McCarthy in Stephen King, francosko-maroški pisatelj Tahar Ben Jelloun, ameriški romanopisec Thomas Pynchon, nemški dramatik, romanopisec in esejist Botho Strauß, sirski pesnik Adonis, ameriška pisateljica Joyce Carol Oates, južnokorejski pesnik Ko Un, kenijski pisatelj Ngũgĩ wa Thiong'o, od kitajskih avtorjev prozaistka Can Xue, romanopisec Yan Lianke in prozaist Yu Hua, v angleščini pišoča nigerijska pisateljica Chimamanda Ngozi Adichie, še zmeraj se omenjajo tudi italijanski pisatelj Claudio Magris, Amsterdamčanka hrvaškega rodu Dubravka Ugrešić, albanski pisatelj Ismail Kadaré in francoska pisateljica z Guadeloupa Maryse Condé.

Med novejšimi kandidati se pogosto omenja francoski romanopisec Michel Houellebecq, v ugibanjih se pojavlja tudi romunski pisatelj Mircea Cărtărescu, od japonskih avtorjev omenjajo že dolgo čakajočega v vrsti Harukija Murakamija ter prozaistko in pesnico Yoko Tawada, po tistem, ko so Nobelovo nagrado namenili Bobu Dylanu, ne bi bilo veliko presenečenje, če bi lavreat postal tudi britanski pesnik in dub-reggae recitator jamajškega rodu Linton Kwesi Johnson. Spletne stavnice dajejo največ možnosti močnim glasovom, ki skorajda zahtevajo nagrado za sira Salmana Rushdieja, še posebej po nedavnem napadu nanj.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nobelovo nagrado za literaturo prejme Annie Ernaux

# data[].attributes.attachment_link.description
Stalni sekretar švedske akademije, pisatelj in prevajalec Mats Malm, je ob 13. uri v palači Kraljeve švedske akademije pred kamerami oznanil odločitev osemnajstih "nesmrtnih", članov leta 1768 ustanovljene institucije, o imenu letošnjega Nobelovega nagrajenca za literaturo. Izbrali so francosko pisateljico, v utemeljitvi so zapisali: za pogum in klinično ostrino, s katerima razkriva korenine, odtujenost in kolektivne omejitve osebnega spomina.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mathieu Amalric: “Hollywood mi je odpiral vrata, skozi katera nisem hotel stopiti”

# data[].attributes.attachment_link.description
“Nikoli ne iščem novih igralskih projektov,” kategorično zatrdi Francoz, ki so ga za svoje filme rekrutirali Wes Anderson, Steven Spielberg in Alain Resnais. “Včasih kolege filmarje prosim, naj mi dajo mir, ker bi se rad posvetil režiji lastnih filmov.”

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Letošnjo Animateko bo drevi ob 20.30 odprla posebna projekcija v Kinodvoru, na kateri bodo predstavili filmski program po izboru tokratne festivalske žirije.

Na uvodnem dogodku letošnje Animateke bo med drugim film Inglorious Liaisons v režiji Chloé Alliez in Violette Delvoye, skozi katerega spremljamo Lucie, Mayo in njune prijatelje, ki priredijo veliko zabavo ... Foto: Animateka

Osrednji program festivala predstavljajo trije tekmovalni programi: glavni tekmovalni program, program Mladi talenti Evrope in Slonov tekmovalni program. V vseh treh programih so zastopani tudi slovenski filmarji.

Animatekin programski direktor Igor Prassel. Foto: BoBo

Slovenski filmi v tekmovalnem programu
Po besedah programskega direktorja festivala Igorja Prassla je v glavnem tekmovalnem programu zastopana četverica filmov slovenskih avtorjev. To so Legenda o Zlatorogu v režiji Lee Vučko in Damirja Grbanovića, dobitnik vesne za najboljši animirani film na letošnjem Festivalu slovenskega filma Portorož, film Vasje Lebariča in Julija Zornika, naslovljen xx, hrvaški film Pozdrav soncu Darka Masneca, na Hrvaškem živečega slovenskega avtorja, in srbsko-slovensko-slovaška koprodukcija O denarju in sreči v režiji Ane Nedeljković in Nikole Majdaka jr.

O filmih v glavnem tekmovalnem programu bo odločala žirija, ki jo sestavljajo selektorica festivala v Annecyju Clemence Bragard, ustanovitelj produkcijske hiše Vivement lundi! Jean-Francois Le Corre, francoski ustvarjalec Boris Labbe, srbska ustvarjalka Jelena Popović ter predsednik Društva slovenskega animiranega filma, izvršni direktor programov CEE Animation Forum in CEE Animation Workshop Matija Šturm.

Dva jagodna izbora in zelene tematike
Animatekina Svetovni jagodni izbor in Kinotripov jagodni izbor bosta predstavila pregled najboljših animacij z vsega sveta, v najboljše animirane stvaritve iz regije pa bosta gledalce popeljala Panorama in Študentska panorama. Letos se nadaljujeta tudi sekcija Animirani dokumentarci in Zeleni slon, sekcija za najmlajše z ekološko tematiko.

Arhivski in polpretekli izbor najboljšega iz Francije
Tokratna Animateka bo v sodelovanju s festivalom v Annecyju, s šolo La Poudriere, z arhivom CNC in Slovensko kinoteko v več programih na ogled ponudila arhivski in polpretekli izbor najboljših francoskih animacij in prikazala najboljše študentske filme šole La Poudriere. V programu V iskanju doma - Michelle in Uri Kranot se bosta predstavila Michelle in Uri Kranot, ki sodelujeta že več kot dve desetletji in sta zaslovela s številnimi nagrajenimi kratkimi animiranimi filmi.

Prav tako bosta v znamenju Francije dve polnočni projekciji za odrasle: Kratki za odrasle - po francosko in WTF2022, ki sta nastala v sodelovanju z Mednarodnim festivalom animiranega filma v Annecyju. Na ogled bo tudi francoska animirana celovečerna protikulturna klasika iz leta 1973 Divji planet Reneja Lalouxa.

Avantgardna mojstrovina Divji planet Renéja Lalouxa (1929-2004). Foto: Animateka

Letošnja Animateka prinaša osem animiranih celovečercev: Množica severov ( Koji Yamamura), Vojna s samorogi ( Alberto Vasquez), Otok ( Anca Damian), Psom in Italijanom vstop prepovedan ( Alain Ughetto), Moja romanca z zakonom ( Signe Baumane), Srebrna ptica in mavrična riba ( Lei Lei), Nayola ( Jose Miguel Ribeira) ter Perlimps ( Ale Abreu), ki je namenjen najmlajšim gledalcem.

Spremljajoče dogajanje na več lokacijah
Animatekin filmski program bodo dopolnjevala strokovna predavanja in pogovori z avtorji v okviru platforme AnimatekaPRO, predstavitve VR- in AR-filmov ter več razstav. Festivalski dogodki bodo potekali v Kinodvoru, Slovenski kinoteki, Dvorani Dijaškega doma Tabor in Cukrarni, kjer je do 11. decembra na ogled festivalska razstava navidezne resničnosti XR @ Animateka.
19. Animateka se bo sklenila 3. decembra s podelitvijo nagrad v Kinodvoru, dan pozneje bo sledilo še nekaj projekcij.
Začetek 19. Animateke

# data[].attributes.attachment_link.title
Začetek 19. Animateke, ki si je za rdečo nit vzela francoske animirane stvaritve

# data[].attributes.attachment_link.description
Letošnjo Animateko bo drevi ob 20.30 odprla posebna projekcija v Kinodvoru, na kateri bodo predstavili filmski program po izboru tokratne festivalske žirije. Osrednji program festivala predstavljajo trije tekmovalni programi: glavni tekmovalni program, program Mladi talenti Evrope in Slonov tekmovalni program. V vseh treh programih so zastopani tudi slovenski filmarji.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ali, kot na neki točki pripomni androidni protagonist: "Morda smo ljudi postavljali na malo previsok piedestal."

Kako bo torej razvoj umetne inteligence preoblikoval prihodnost človeštva? Francoski umetnik Mathieu Bablet je okrog tega vprašanja zasnoval risoroman Ogljik & Silicij, ki je letos v prevodu Saše Jerele izšel pri založbi VigeVageKnjige. Skrajno intelektualistično delo se sprehodi skozi 271 let življenja na umirajoči Zemlji, kot jih doživljata napredna androida na lovu za smislom v postapokaliptičnem svetu.

35-letni Mathieu Bablet je že od mladih nog vedel, da je strip zanj več kot samo način preganjanja dolgčasa. "Moja sanjska služba, ko sem bil otrok, je bila služba striparja - no, ali pa astronavta, kar se je takrat zdelo veliko težje izvedljivo," je Francoz povedal v pogovoru za MMC. "Moji starši so imeli ogromno zbirko stripov z vsega sveta, ki sem jih kot otrok požiral. Po srednji šoli sem se vpisal na akademijo z izrecnim načrtom, da postanem stripar - torej bi lahko rekli, da je bil to dolgoročen načrt! Po koncu šolanja sem na srečo dobil priložnost za sodelovanje s francosko založbo, ki jo imam rad, Label 619. Od takrat naprej izdajam pri njih."

Prepričan sem, da smo trenutno v grozljivo temačni dobi, v kateri ni humanosti. Vseeno pa trdo verjamem, da še ni prepozno za nas. Samo najti moramo pot nazaj do tega, kar nas dela bolj človeške.

Mathieu Bablet

Trilogija transhumanizma
Prvi risoroman, Lepa smrt ( La Belle Mort), je izdal leta 2011, sledil je diptih Adrasteja ( Adrastée, 2013), že s tretjim, Shangri-La (2016), pa se je v letu po izidu uvrstil v uradni izbor na angoulemskem festivalu in slavil svojo prvo veliko uspešnico, ki mu je prinesla mednarodno prepoznavnost. Shangri-La in pričujoče delo, Ogljik & Silicij ( Carbone & Silicium, 2020), po njegovih besedah tvorita znanstvenofantastični diptih, ki bo že v kratkem prerasel v triptih: "Risoromana sta komplementarni deli, mišljeno je, da ju berete skupaj. Oba razmišljata o sodobni družbi, a vsak na svoj način - eden tematizira ultrakapitalizem, drugi sesutje življenja na Zemlji. Oba poskušata pri teh velikih premikih nadomestiti človeštvo z nečim drugim, a tudi odpreti vrata za iskanje boljše poti. Moja naslednja knjiga bo sklepni del te trilogije."

Na ramenih velikanov
Bablet svojih formativnih vplivov ne skriva: "Arthur C. Clarke in Phillip K Dick sta bila prva dva avtorja, ki sem ju odkril v najstniških letih. Sledili so še George Orwell, Ray Bradbury, William Gibson ... Ampak najbrž ni presenetljivo, če povem, da je bil navdih za Ogljik in Silicij Isaac Asimov. Če sem hotel ustvariti zgodbo o robotih in poskrbeti, da bo izvirna, sem moral imeti Asimova ves čas v mislih, hkrati pa zavestno odstopati od njega."

Risoroman Ogljik & Silicij nas, kakopak, z uvodnim poglavjem preseli v Silicijevo dolino; piše se leto 2045. (Avtor ob tem pojasni: „Bralce sem hotel preseliti v zelo bližnjo prihodnost - zelo trdno verjamem, da tehnologija okrog umetne inteligence napreduje tako hitro, da bomo v naslednjem desetletju priča velikim premikom.") Ekipa znanstvenikov razvije dva prototipa komercialnih androidov nove generacije, doslej najnaprednejši obliki umetne inteligence - primerka cele linije, s katero namerava tehnološka korporacija "preplaviti trg oskrbe ob koncu življenja". (Umetna inteligenca je tako ali tako vseprisotna, a včasih ljudje, kot lucidno ugotovijo znanstveniki, še vedno "potrebujejo vmesnike, ki so jim fizično podobni".) Ta stadij poznega kapitalizma je bil verjetno neizogiben: zaposliti stroje, da premostijo naše pomanjkanje občutka za solidarnost in empatijo. V androide so zavestno vgradili tudi rok trajanja (podoben življenjski dobi mačke), saj nameravajo proizvajalci ciklično služiti z novimi modeli.

"Neprijetna" dela že zdaj prelagamo na druge
"Nisem prepričan, da bomo nekoč res živeli med androidi," je ob tem iskren Bablet. „ Ne verjamem, da bi se finančno splačalo izdelovati robote, ki bi opravljali naše delo - ko pa izkoriščamo uboge delavce na drugem koncu sveta, da nam izdelujejo obleke, telefone ipd. Mislim pa, da bomo živeli med napravami z umetno inteligenco, kot so na primer osebni pomočniki. Taka inteligenca nam bo odgovarjala, se pogovarjala z nami in se z nami celo "spoprijateljila". Sicer pa vse svoje "neprijetne" naloge že tako ali tako prelagamo na druge. V francoski družbi že zdaj ni več prostora za starejše. Strpamo jih v domove za starejše občane, kjer je vse manj osebja, ki naj bi skrbelo zanje. Dela, ki so najbolj fizično naporna, pa prelagamo na mezdne delavce in priseljence. Vprašanje je torej, kdo v resnici smo - pa ne v bližnji prihodnosti, ampak že zdaj."

Svet v kolapsu A vrnimo se k zgodbi. Vodja projekta Noriko Ito v svoj življenjski projekt, prototipa Ogljik in Silicij, polaga ogromne upe: roboti, ki so prosti družinskih vezi in generacijskih bremen, bodo lažje delali v službi napredka. Novonastala robotska dvojčka, ki sta se torej rodila iz primanjkljajev človeštva, se poskušata vsak na svoj način osmisliti: Silicij s potovanji in odkrivanjem sveta, pa tudi z umikanjem v samoto in prenašanjem svojega uma iz enega dotrajanega robotskega telesa v drugo. Ogljik medtem navezuje stike z okolico, celo življenje preživlja na istem mestu in svoje dotrajano ogrodje pri življenju ohranja s popravili vedno istega ohišja. Njuni različni življenjski poti iz dveh teoretično enakih strojev naredijo dve popolnoma različni osebnosti, ki pa v dveh stoletjih, ko se svet okrog njiju krha in propada, še vedno ohranjata močno vez.

Grafični roman ozadju dogajanja izriše svet v kolapsu: potrošniške, hiperrazvite družbe severne poloble se zaradi vse globljega razrednega prepada sesedejo vase in se rekonfigurirajo v postapokaliptično resničnost. Korporacije se razgradijo v sekte plačancev, roboti se emancipirajo in postanejo nova oblika življenja, metropole so degradirane v prostrane slume ... Ogljik vir vsega tega nasilja v "pogumnem novem svetu" vidi v človeškem egu in nezmožnosti, videti onkraj sebičnih interesov.

Je distopična prihodnost neizogibna?
Ideja, h kateri se risoroman vedno znova vrača, je misel, da lahko človeštvo veličino preseže le s skupnimi prizadevanji in preseganjem individualizma. "Silicij je proti koncu zgodbe zelo moder robot, ki je videl veliko večino sveta in razume, kako ljudje delujejo - a je obenem tudi zelo sebičen. Na svetu ni pustil nobenega pečata, in to mu je čisto pogodu," pojasni Bablet. "Ogljik, po drugi plati, pa hoče videti spremembe v svetu - tudi, ko se družba sesuva, razume, da je kolektivni pristop edina trajnostna pot za prihodnost."

Dogodki, ki so popisani v risoromanu, so tako blizu dejanskim problemom trenutne družbe, da sem se hotel ogniti prevelikemu pesimizmu. Čakajo nas težki časi, ki pa bodo, tako verjamem, priložnost za preobrazbo. Večji poudarek na skupnosti in kolektivni akciji je zame iskrica upanja, ki jo vžgem v bralcu.

Mathieu Bablet

Človeštvo je v Babletovi postavitvi sveta nasilna, kruta vrsta v zatonu. Smo torej pogubljeni - ali pa preprosto zastareli modeli? Nasprotno! "Prepričan sem, da smo trenutno v grozljivo temačni dobi, v kateri ni človečnosti. Vseeno pa trdo verjamem, da še ni prepozno za nas. Samo najti moramo pot nazaj do tega, kar nas dela bolj človeške. V mojem risoromanu se robotom uspe izboriti to človečnost nazaj, ne pa tudi ljudem. Vseeno pa upam, da bomo tudi mi našli kak način."

Bablet svoja brutalno neposredna opažanja o naravi človeka in družbe prepleta s svetlejšimi utrinki lepote - to je mogoče najti predvsem v stoični prostranosti naravnega sveta ter v unikatnem odnosu, ki se je skozi stoletja razvil med Ogljikom in Silicijem - onkraj predpostavk romantične ljubezni, družinskih vezi ali prijateljstva obstajata kot dve tesno prepleteni duši. Vsak na svoj način sta izkusila osamljenost človeške izkušnje, a tudi našla način, da jo presežeta.

Naš svet, a v 23. stoletju
Navdih za številne lokacije, ki so kulisa v risoromanu - med drugim se ustavimo v Hongkongu, Sankt Peterburgu, v Akri, Hakoneju in na Aljaski - je Bablet našel na svojih potovanjih. "Za zgodbo je pomembno, da jo zapolniš s čim več detajli iz resničnega življenja; to ji daje oprijemljivost. Nisem hotel, da bi Silikon nove kraje obiskoval s pozicije turista - hotel sem dodati detajle, ki bi jih prepoznali samo ljudje, ki so iste lokacije že obiskali. Tudi na zadnjih straneh knjige, ko smo v že zelo daljni prihodnosti, še vedno vključujem elemente različnih krajev po svetu, ki sem jih videl."

Risbe se še vedno rojevajo na papirju
Pri svojem delu sicer prisega na "staro šolo", papir in črnilo: "Še vedno mi je papir ljubša površina kot pa digitalni zaslon. Uporabljam pa digitalna orodja za barvanje. Tako lažje preizkusim več različic, kot pa bi jih lahko na primer z akvareli."

Glede na to, s kakšno natančnostjo se posveča ogromnim, detajliranim urbanim kulisam, ni presenetljivo, da prav urbane prizore ustvarja najraje. „Moj najljubši del ustvarjanja je risanje velikih zgradb in gosto poseljenih mest. Več podrobnosti kot je v enem prizoru, bolj se lahko bralec poglobi vanj. V večini primerov potrebujem en dan in pol za eno stran grafičnega romana."

"Odštekana kiberpankovska metafizika"
Risoroman se z besediščem in podobjem klasične znanstvene fantastike vrača k stalnim temam žanra, k razmisleku o vlogi človeštva v svetu prihodnosti in o dediščini, ki jo bomo zapustili zanamcem. V protagonistih utelesi nasprotujoče si poglede na kolektivnost in individualizem, družbeno odgovornost in eskapizem ter na stopnjo fatalizma v odnosu do prihodnosti. Ogljik in Silicij se, kot se izrazi Alain Damasio v spremni besedi, s svojo "odštekano klošarsko kiberpankovsko metafiziko dotika tistega najbolj aksialnega, s čimer se spoprijema njegova generacija. Njegova generacija? Generacija Y ali generacija Z? Generacija A, ki šele prihaja? Moja, vaša generacija? Recimo v imenu anticipacije kar D-generacija. Tista, ki že kliče k agilnemu in mogočnemu Odklopu, k Odmreženju in k Odrasti Tehnocena v njegovem paradoksalnem vrhuncu."

Bablet sam sebe nima za fatalista: "Rad si mislim, a je moja zgodba polna upanja, vsaj proti koncu. Dogodki, ki so popisani v risoromanu, so tako blizu dejanskim težavam trenutne družbe, da sem se hotel ogniti prevelikemu pesimizmu. Čakajo nas težki časi, ki pa bodo, tako verjamem, priložnost za preobrazbo. Večji poudarek na skupnosti in kolektivni akciji je zame iskrica upanja, ki jo vžgem v bralcu."

# data[].attributes.attachment_link.title
Mathieu Bablet: "Morda nam roboti lahko pokažejo pot nazaj v človečnost"

# data[].attributes.attachment_link.description
Ali, kot na neki točki pripomni androidni protagonist: "Morda smo ljudi postavljali na malo previsok piedestal." Kako bo torej razvoj umetne inteligence preoblikoval prihodnost človeštva? Francoski umetnik Mathieu Bablet je okrog tega vprašanja zasnoval risoroman Ogljik & Silicij , ki je letos v prevodu Saše Jerele izšel pri založbi VigeVageKnjige.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nova pravila. Foto: EPA

Približno 30.000 lokalov s hitro hrano v Franciji postrežejo šest milijard obrokov na leto, tako pa naj bi po ocenah ustvarili 180.000 ton odpadkov. Okoljevarstvene skupine pravijo, da 55 odstotkov tega ustvarijo prav ljudje, ki so jedli v restavraciji ali lokalu. Francoska vlada je tako s 1. januarjem 2023 prepovedala uporabo krožnikov, skodelic in namiznega pribora za enkratno uporabo vsem, ki jedo ali pijejo v restavracijah ali kavarnah.

Količina odpadkov je velika. Foto: EPA

V skladu z novimi pravili bo morala vsaka restavracija z več kot 20 sedeži - tudi menze na delovnem mestu in pekarne - strankam, ki jedo na licu mesta, zagotoviti skodelice, krožnike in jedilni pribor, ki se jih da oprati in večkrat uporabiti. V luči novih ukrepov v boju proti odpadkom, ki je po besedah okoljevarstvenikov "revolucija", se različne verige v Franciji, kot so McDonald's, Burger King in Starbucks, pripravljajo na eno izmed največjih sprememb v zadnjih desetletjih, poroča Guardian.

Podjetja so imela tri leta, da se ustrezno prilagodijo

Velik del industrije hitre prehrane namreč uporablja ekonomski model, ki temelji embalaži, ki jo kupci odvržejo takoj po jedi ali pijači. " Hitra prehrana je sektor, ki proizvaja veliko odpadkov. Čeprav je bila plastika za enkratno uporabo že prepovedana, so jo nadomestile velike količine izdelkov iz kartona, lesa in bambusa, za kar menimo, da je nesprejemljivo zapravljanje virov," je povedala Alice Elfassi, vodja pravnih zadev pri nevladni organizaciji Zero Waste France, ki se je zavzemala za ta ukrep v zakonu. Ta je bil sicer objavljen že leta 2020, a je država podjetjem dala tri leta, da se nanj ustrezno pripravijo.

Novi zakon pomeni, da hamburgerji in sendviči ne bodo več postreženi v škatli, a bodo vseeno še naprej lahko zaviti v papir. Vso ostalo hrano - vključno s krompirčkom, piščančjimi medaljoni, picami, sladoledi ali tortami - je treba postreči na posodi za večkratno uporabo, pijačo pa v skodelicah za večkratno uporabo. Vsa posoda mora biti oprana na 60 stopinj Celzija, kot v tradicionalnih restavracijah.

Trajnostna poteza. Foto: EPA

Izziv za številne restavracije s hitro prehrano je bilo sicer najti prostor za namestitev pomivalnih strojev in od osebja zahtevati, da strankam preprečijo, da bi jih zavrgle ali odnesle domov. Nekatere goste sicer skrbi, da skodelice za večkratno uporabo ne bodo čiste, zato so hrano raje vzeli za seboj.

Stranke pozivajo, naj ne jejo v restavracijah, kjer opazijo, da se novi zakon ne spoštuje

Okoljevarstvene skupine pritiskajo na vlado, naj ustrezno nadzoruje, ali tovrstni obrati dejansko spoštujejo zakon, v nasprotnem primeru naj kršitelje oglobi. Prav tako jih skrbi, katere alternative bodo izbrale.

" Večina restavracij s hitro prehrano ne bo prešla na klasično, dolgotrajno steklo ali porcelan, ki se ga lahko uporablja več let, temveč se bodo odločile za trdo plastiko," je dejala Elfassi in dodala, da so zaskrbljeni glede njene vzdržljivosti - ali bo zdržala na stotine pranj ali pa jo bodo zavrgli po le nekaj pranjih. " Na to bomo pozorni," je še zagotovila. Stranke pozivajo, naj ne jejo v restavracijah, kjer opazijo, da se novi zakon ne spoštuje.

Zakon se sicer nanaša samo na namizno posodo, ki jo uporabljajo obiskovalci v restavracijah. Kdor bo naročil hrano za s seboj, bo še naprej prejel embalažo za enkratno uporabo. Pri različnih organizacijah pa upajo, da bi lahko stranke namesto tega v prihodnosti pustile depozit za embalažo za večkratno uporabo in jo vrnile.

# data[].attributes.attachment_link.title
V Franciji strankam hrane in pijače ne bodo več smeli streči v embalaži za enkratno uporabo

# data[].attributes.attachment_link.description
V Franciji z januarjem začne veljati zakon, s katerim je vlada prepovedala uporabo krožnikov, skodelic in namiznega pribora za enkratno uporabo vsem, ki jedo ali pijejo v gostinskih obratih, kjer je več kot 20 sedežev. Izjema bodo le naročila za s seboj.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ja, Chamfort (1741-1794) je poznal francosko aristokracijo, najvišje plemstvo s kraljem na čelu in Cerkev do obisti, seciral jih je pri živem telesu, niti malo pa ni prizanašal niti sebi. Tak človek, dosleden, intelektualno pronicljiv in svoboden, se je seveda odločil, da sodeluje v francoski revoluciji na strani revolucionark in revolucionarjev.

Knjigo je v slovenščino prevedel Primož Vitez. Foto: Mladinska knjiga

Brez najmanjšega dvoma: Chamfort je vedel, da najboljši vseh svetov ni najboljši vseh svetov, zato se je z osupljivo prostodušnostjo vprašal, kakšna je v splošnem korist od (vzgojnih) knjig, če si ne prizadevamo za spremembe v zvezi z zakonodajo, Cerkvijo in javnim mnenjem.

Je torej Chamfort napovedal 11. tezo o Feuerbachu? Ali pa je "zgolj" intelektualec, opazovalec sveta, ki kritično opazuje gospodarje družbe, pa tudi ovce in sebe? Seveda je tudi preudaren mislec: če bi zgolj obsodil knjige o vzgoji, da vzgajajo konformiste, bi bil v hipu nekdo, ki zagovarja radikalne ideje. Ne, Chamfort je bolj prefrigan: vzgojne knjige pripravljajo otroško pamet na to, da se bo navzela prezira do cerkvenega, družbenega in zakonodajnega. Skratka, vzgojni konformizem ne vzgaja zgolj konformistov, ampak tudi ljudi, ki zaradi svojih izkušenj (tako kot Chamfort) na koncu prezirajo vse troje (in še kaj).

Se je drzni avtor motil, se je skril za miselnim obratom ali kaj tretjega, ta hip ni pomembno. Pomembno pa je, da je v enem samem zamahu sesul vzgojni sistem in povedal, kako lahko končajo, kako bodo končali stebri družbe.

Je francoski moralist racionaliziral svoj družbeni položaj ali je zgolj ugotavljal stanje, je seveda retorično vprašanje. V tovrstnih ugotovitvah ne pušča krušnih drobtinic, ne ponuja bergel in ne nepozabnih sladic. Ponuja jasne, razumne in nevarne nasvete tipa Namesto da nasilnežem brez haska očitamo zavržna dejanja, je treba iz otopelosti predramiti ljudi, ki ta dejanja prenašajo. In tako naprej, dosledno, trmasto, pogumno, brezkompromisno.

Marko Golja

Toda kdo je bil Chamfort, da si je drznil take ugotovitve? Ob branju njegovih Maksim in misli je očitno, da je nekatere ugotovitve znal zgoščeno ubesediti, na primer: Najboljša filozofska drža, ki jo lahko zavzamemo do sveta, je mešanica vedre zbadljivosti in prizanesljivega prezira. Skratka, Chamfort ne jamra, ne ponavlja Groza, groza, ne umika se v slonokoščeni stolp, ampak zapisuje svoje vrstice, kot da izreka poslednjo resnico, na primer Prevarant in bedak se laže prilagodita tokovom v družbi, kjer v splošnem vladata nepoštenost in neumnost.

Je francoski moralist racionaliziral svoj družbeni položaj ali je zgolj ugotavljal stanje, je seveda retorično vprašanje. V tovrstnih ugotovitvah ne pušča krušnih drobtinic, ne ponuja bergel in ne nepozabnih sladic. Ponuja jasne, razumne in nevarne nasvete tipa Namesto da nasilnežem brez haska očitamo zavržna dejanja, je treba iz otopelosti predramiti ljudi, ki ta dejanja prenašajo. In tako naprej, dosledno, trmasto, pogumno, brezkompromisno.

Naslov knjige je Maksime in misli. In če maksime predstavljajo avtorja kot nekoga, ki je misel domislil, jo maksimiral oziroma zgostil v minimum obratov, zlogov, poudarkov, pa misli pokažejo Chamforta na delu, pri mišljenju. Takrat njegovega premisleka ne sklene pika, ampak tripičje.

Omenil sem že, da je bil Chamfort drzen, pogumen v svojih maksimah o družbi, na primer Revni ljudje so črni sužnji sodobne Evrope ali pa Jaz ¬- vse; drugi - nič: to je despotizem, plemstvo in njuni privrženci. Zdaj sem tudi drugi; drugi so tudi jaz: to je ljudska oblast in njeni somišljeniki. Odločite se sami.

Dvojni aristokrat Nicholas Chamfort, aristokrat po socialnem položaju in aristokrat duha, se je odločil.

Odločite se še vi, sami.

Chamfort je z vami.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ja, Chamfort (1741-1794) je poznal francosko aristokracijo, najvišje plemstvo s kraljem na čelu in Cerkev do obisti, seciral jih je pri živem telesu, niti malo pa ni prizanašal niti sebi. Tak človek, dosleden, intelektualno pronicljiv in svoboden, se je seveda odločil, da sodeluje v francoski revoluciji na strani revolucionark in revolucionarjev.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
V Medanu v bližini Pariza so leta 2021 odprli muzej, posvečen aferi Dreyfus, ta deluje v hiši Emila Zolaja. Foto: EPA

Sorodna novica Obtožujem!

Alfred Dreyfus (1859-1935) je bil častnik francoske vojske in pripravnik elitnega generalštaba, zaposlen na obrambnem ministrstvu. Leta 1894 je bil zaradi očitane mu veleizdaje in prodaje vojaških skrivnosti nemškim diplomatom obsojen na prestajanje dosmrtne kazni na zloglasnem Hudičevem otoku v tropski Francoski Gvajani. Dve leti pozneje je polkovnik Georges Picquart, ki je delal za obveščevalno službo, ugotovil, da je Dreyfus nedolžen in da je dejanski vohun Ferdinand Walsin Esterhazy.

Korupcija, goljufije, antisemitizem ...
Informacije o tej veliki zmoti so prišle v javnost, afera pa se je s tem preselila v družbenokritično sfero. Romanopisec Emile Zola je med drugim na takratnega francoskega predsednika Felixa Faureja naslovil pismo z naslovom J'accuse (Obtožujem). V svojem zapisu je razkril skorumpiranost vrha francoske vojske, namerne nepravilnosti, ponarejanje dokazov, goljufije, laži, sodne malomarnosti in prikrivanje. Ob vsem tem je francosko vlado obtožil tudi antisemitizma.

V letu po objavi Zolajevega pisma oziroma manifesta je sledila obnovitev postopka. O zadevi je presojalo vojaško sodišče, ki je znova odločilo, da je Dreyfus kriv, a z olajševalnimi okoliščinami. Kazen so mu zmanjšali na desetletje zapora. Da bi pomirili javnost, so Dreyfusa pomilostili, znova je lahko nastopil vojaško službo, dokončno pa je bilo njegovo ime oprano šele leta 1906, ko je Esterhazy končno le priznal, da je on pravi vohun.

Prizor iz filma Obtožujem, ki ga je leta 2019 posnel Roman Polanski, v glavnih vlogah so nastopili Louis Garrel, Jean Dujardin, Vincent Perez in Emmanuelle Seigner. Foto: IMDb

Več kot desetletje razklana država
Odmevna afera Dreyfus, ki velja za francosko afero 19. stoletja, je Francijo za več kot desetletje razdelila na dva tabora. Na eni strani so bili t. i. dreyfusovci, ki so nastopili proti konservativni antisemitski vojaški kasti, na drugi pa so bili podporniki teh konservativnih sil.

Leta 2019 je Roman Polanski posnel film o tej aferi, ki ga je naslovil kar z Zolajevim Obtožujem. Po njegovih besedah ta afera še zmeraj velja za " simbol krivice, ki jo je v imenu nacionalnega interesa sposobna zagrešiti politična oblast". In kot je še dodal režiser: " Iz velikih zgodb pogosto nastanejo veliki filmi in Dreyfusova afera je izjemna zgodba. Zgodba o človeku, obtoženem po krivem, je vedno zanimiva, ta afera pa je tudi zelo aktualna glede na ponovni razmah antisemitizma, ki smo mu priča v zadnjem času."

Rokopis uvrščen med francoske zgodovinske spomenike
Ob letošnji 125. obletnici Zolajeve objave v časopisu L'Aurore so v Francoski nacionalni knjižnici razstavili rokopis pisma, ki ga je knjižnica kupila leta 1991, potem ko je bil uvrščen med zgodovinske spomenike. Zola je obveljal za enega Dreyfusovih najvplivnejših zagovornikov, pisateljevo posredovanje pa je prineslo ključni preobrat v tej aferi, ki je zaradi njega dobila tudi svetovne razsežnosti.

# data[].attributes.attachment_link.title
Obtožujem! Stoletje in četrt od objave udarnega pisma Emila Zolaja.

# data[].attributes.attachment_link.description
Alfred Dreyfus (1859-1935) je bil častnik francoske vojske in pripravnik elitnega generalštaba, zaposlen na obrambnem ministrstvu. Leta 1894 je bil zaradi očitane mu veleizdaje in prodaje vojaških skrivnosti nemškim diplomatom obsojen na prestajanje dosmrtne kazni na zloglasnem Hudičevem otoku v tropski Francoski Gvajani.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"En kaj?" je odgovorila prodajalka. "Čokoladni žepek*," sem zdrdrala. Ko sem živela v Parizu, so bili pogosto del mojega vsakdanjika, skupaj z magdalenicami, oblitimi s čokolado. Vsake toliko sem jih prinesla kolegom v knjigarni Shakespeare & Company.

Ker sem v njej preživljala poletje, se je vsa čokolada na kratki poti do tja stopila, a jim to ni pokvarilo veselja. Najraje sem jih kupovala v petem okrožju, korak od Panteona, v imenitni pekarni z zlatorjavim pročeljem. Še toliko raje, kadar mi jih je čez pult podal lepi Timothée.

Tam je delal v času obeh mojih daljših bivanj v mestu in nekaj rednih obiskov, ki so sledili. Vsak obisk te pekarne je bil tako svojevrsten dogodek, poln pričakovanj, da bo pogovor stekel dlje od Ça va? (kako gre) in Passez une bonne fin de journée (imejte lep preostanek dneva), obenem pa pričakovanj mojih sostanovalcev, da bodo zaradi filmske pariške romance vsako jutro deležni škatle svežih pekovskih izdelkov.

Timothée le boulanger (pek) smo ga klicali, ker se je rimalo in smo se pri tem zelo zabavali. Tako sem se ob gledanju Emily v Parizu nekoliko poistovetila z glavno junakinjo, katere simpatija, chef Gabriel, dela v restavraciji, ki stoji poleg omenjene pekarne. Tudi ona je tja zahajala po čokoladne žepke.

Ko se jih trudi naročiti po francosko, jo prodajalka prijazno opomni, da so moškega spola, ne ženskega. Francozi spoštujejo svoj jezik. Zelo cenijo, če znaš vsaj kaj povedati, vendar popravijo vsako napako, pa če jih za to prosiš ali ne.

A v nasprotju z Emily je možnost moje pariške romance obtičala na drugi strani prodajnega pulta in pri nekaj izmenjanih sporočilih. Sostanovalci so le zavili z očmi: "Ah, saj bi ti lahko ponudil le pains au chocolat."

# data[].attributes.attachment_link.description
"En kaj?" je odgovorila prodajalka. "Čokoladni žepek*," sem zdrdrala. Ko sem živela v Parizu, so bili pogosto del mojega vsakdanjika, skupaj z magdalenicami, oblitimi s čokolado. Vsake toliko sem jih prinesla kolegom v knjigarni Shakespeare & Company. Ker sem v njej preživljala poletje, se je vsa čokolada na kratki poti do tja stopila, a jim to ni pokvarilo veselja.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Čeprav je v požaru zgorelo ostrešje gotske cerkve, je gasilcem uspelo preprečiti, da ogenj ni zajel celotne srednjeveške zgradbe. Foto: AP

Pred načrtovanim vnovičnim odprtjem pariške katedrale Notre-Dame leta 2024 je v francoski prestolnici na ogled razstava Des battiseurs aux restaurateurs ( Od gradbincev do restavratorjev), ki predstavlja več kot osemstoletno zgodovino te znamenite srednjeveške cerkve ter zgodovino njenih obnovitvenih projektov in drugih manjših sprememb.

Razstava, ki je od danes na ogled v pariškem muzeju arhitekture in monumentalnega kiparstva Cite de l'architecture et du patrimoine, sledi zgodovini katedrale in obiskovalcem ponuja priložnost za občudovanje kipov, fresk in vitražev, ki so bili nekoč del notredamske katedrale.

Gotika, "nov in poetičen slog"
Katedrala Notre-Dame je bila zgrajena v 12. stoletju na mestu velike zgodnjekrščanske cerkve, katedrale Saint Etienne. Dela so se začela leta 1163 pod vodstvom škofa Mauricea de Sullyja, ki si je po Marquettinih besedah prizadeval, da bi stavbo nadgradil z " novim in poetičnim slogom".
Prva različica katedrale Notre-Dame je bila dokončana sredi 13. stoletja, ko so zgradili prvotni leseni stolp, ki je služil kot zvonik. Do takrat je bila katedrala že večkrat spremenjena. Z novimi okni je postala svetlejša in veličastnejša.

Pomemben spomenik francoske gotike je na dobri poti, da se za vernike in javnost znova odpre leta 2024. Foto: Cite de l'architecture et du patrimoine

Stoletja pozneje, med francosko revolucijo v devetdesetih letih 19. stoletja, je katedrala utrpela precejšnje posledice - poškodovani so bili kipi in verske podobe, stolp je bil uničen, bron, svinec in dragocene kovine pa staljene.

Po koncu varnostne faze leta 2021 in delih za čiščenje notranjosti katedrale obnova vključuje predvsem obnovo lesene strešne konstrukcije, obokov in zvonika. Foto: AP

Victor Hugo ji je prinesel slavo
Na vnovično zanimanje za katedralo in širše prizadevanje za zaščito francoske kulturne dediščine je vplival leta 1931 izdani roman Notredamski zvonar pisatelja Victorja Hugoja. Številni intelektualci, med katerimi je bil tudi slikar Jean-Auguste-Dominique Ingres, so podpisali peticijo za ohranitev spomenika, ki so ga v 20 letih popolnoma obnovili pod vodstvom arhitektov Jean-Baptiste Lassusa in Eugena Viollet-le-Duca. Osrednji del njunega dela je bil novi stolp, ki je bil tanjši od prejšnjega in je imel izključno okrasno funkcijo.

Mora biti obnovitev tudi posodobitev?
Po požaru leta 2019 se je vnela nova razprava o tem, ali naj bo cilj najnovejših obnovitvenih del posodobitev katedrale ali vrnitev v prvotno stanje. Nazadnje je bila s soglasnim glasovanjem francoske nacionalne komisije za dediščino in arhitekturo sprejeta odločitev, da se stavbi povrne prejšnja podoba.

Razstava v Cite de l'architecture et du patrimoine pripoveduje tudi o najnovejšem poglavju v zgodovini katedrale in prikazuje skrbno delo, ki so ga v zadnjih treh letih opravili mizarji, restavratorji, kovači in drugi obrtniki.

Na razstavi so na ogled kipi, vitraži in slike, ki so bili restavrirani in se bodo v Notre-Dame vrnili leta 2024, ter deli velikih orgel, ki jih bodo na začetku prihodnjega leta po več mesecih spet sestavili in uglasili.

# data[].attributes.attachment_link.title
Od gradbincev do restavratorjev: sprehod skozi 800 let katedrale Notre-Dame

# data[].attributes.attachment_link.description
Pred načrtovanim vnovičnim odprtjem pariške katedrale Notre-Dame leta 2024 je v francoski prestolnici na ogled razstava Des battiseurs aux restaurateurs ( Od gradbincev do restavratorjev), ki predstavlja več kot osemstoletno zgodovino te znamenite srednjeveške cerkve ter zgodovino njenih obnovitvenih projektov in drugih manjših sprememb.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Francosko obalno mesto že utripa v nestrpnem pričakovanju gostov, ki bodo z vsega sveta preplavili ljubke ulice, o katerih se zdi, da se vse stekajo na znamenito promenado La Croisette. Filmski navdušenci pa so že nekaj mesecev v nestrpnem pričakovanju novih filmov, ki bodo še v letu, ki prihaja, krojili programe svetovnih kinematografov.

Kot se za častivredno 75. leto festivala spodobi, letošnja edicija uvaja nekaj novosti. Za začetek je festival dobil novo predsednico. Po osmih letih je Pierra Lescura nasledila Iris Knobloch, odvetnica, ki je 15 let kot direktorica vodila francosko podružnico studia Warner Bros. Znana je po tem, da se je pri ameriških šefih osebno zavzemala za "manjše" francoske filme, med njimi je bil tudi Umetnik ( The Artis t) režiserja Michela Hazanaviciusa, črno-bela umetniška reminiscenca, ki je postala svetovna uspešnica.

Morda zato ni naključje, da se letošnji festival začenja prav z njegovim novim filmom, zombiado Zadnji rez ( Coupez!), ki pa sicer ni del uradnega tekmovalnega programa za zlato palmo. Vanj je umetniški direktor festivala Thierry Frémaux, ki to funkcijo opravlja od leta 2007, letos odbral 21 naslovov. Kljub temu da so prejeli rekordno število prijav - več kot 2200 (v letih pred pandemijo se je ta številka gibala pod dva tisoč), je v tekmi za nagrade v vseh sekcijah 49 filmov, kar je znatno manj od lani, ko je tekmovalo 80 filmov.

Kljub strožji selekciji pa v Frémauxojevem jagodnem izboru, posejanem po različnih sekcijah, ne manjka subtilnih avtorskih umetniških izrazov, novih naslovov starih znancev, filmskih biografij znanih osebnosti, niti premier komercialnih blockbusterjev, ki na festivalu zagotavljajo udeležbo hollywoodskih zvezdnikov. To nalogo letos opravlja Top Gun: Maverick, ki ga bo v Cannes pospremil sam Tom Cruise.

Maverick ne tekmuje za zlato palmo, prikazan bo zunaj tekmovalnega programa, prav tako kot tri glasbene biografije: Elvis v režiji Avstralca Baza Luhrmanna, Jerry Lee Lewis: Trouble in Mind, ki ga je režiral tokrat samo en brat Coen - Ethan, in Moonage Daydream, ameriškega dokumentarista Bretta Morgna, ki se je po Kurtu Cobainu ( Cobain: Montage of Heck) zdaj posvetil še Davidu Bowieju.

Drugič po zlato palmo

Letos med 21 filmi v glavnem programu ni prvencev (za te je načeloma rezervirana sekcija zlata kamera), zato pa je toliko več povratnikov, preteklih dobitnikov zlate palme. Prihaja Ruben Östlund s socialno satiro Trikotnik žalosti ( Triangle of Sadness), Cristian Mungiu s političnim filmom o Romuniji R.M.N., Arnaud Desplechin z intimno dramo Brat in sestra z Marion Cotillard in Melvilom Poupaudom v naslovnih vlogah, brata Dardenne se po Mladem Ahmedu (2019) v Cannes vračata z novo begunsko zgodbo Tori and Lokita, japonski veteran Koreeda Hirokazu pa s korejsko zgodbo o ukradenem dojenčku Broker. Tu je še Claire Denis z angleško govorečo dramo Zvezde opoldne ( Stars at Noon). Vrata pa so v Cannesu odprli tudi Rusu Kirilu Serebrenikovu (s filmom Žena Čajkovskega), ki je Rusijo zapustil, javno obsodil Putinovo vojaško operacijo in izrazil podporo Ukrajini.

Ukrajini bo sicer posvečen sklop filmov, med njimi bo posebna projekcija Prirodoslovne zgodovine uničenja ( The Natural History Of Destruction) Sergeja Loznice, prvenec Maksima Nakonečnija Metuljev pogled ( Butterfly Vision) in Mariupolis 2 litvanskega režiserja Mantasa Kvedaravičiusa (znan je po filmih Barzakh (2011), Mariupolis (2016) in Parthenon (2019)). Kvedaravičius je pred kratkim odpotoval v Donbas, da bi stal ob strani ljudem in prijateljem, ki jih je spoznal med snemanjem prejšnjih filmov. Kruto usodo tamkajšnjih ljudi je tudi dokumentiral. "Ali veste, kaj je v Mariupolju najbolj nenavadno? Nobeden od prebivalcev se ni bal smrti, tudi ko je bila blizu ... Denarja niso imeli in življenje je postalo prekratko, da bi se izgubljali v spominih, zato so bili ljudje zadovoljni s tem, kar imajo. Ni bilo več ne preteklosti ne prihodnosti, nobenega obsojanja, nobenega namigovanja na karkoli. Bila so nebesa v peklu," je zapisal v svoj snemalni dnevnik. Konec aprila so Mantasa Kvedaravičiusa zajeli in umorili ruski vojaki. Njegovi zaročenki je uspelo rešiti do tedaj posneti filmski material, ki bo v Cannes prišel tako rekoč neposredno z montažne mize.

Film, ki povzroči napad panike

Sicer je med bolj pričakovanimi filmi festivala zagotovo Cronenbergov body horror Zločini prihodnosti ( Crimes of the Future), ki obljublja nepopisno grozo. Menda je tokrat režiser kultnih filmov Golo kosilo, Muha, Trk, Kozmopolis presegel samega sebe. "Kdor ne bo zapustil dvorane v prvih petih minutah, jo bo najverjetneje v zadnjih dvajsetih," je v enem od intervjujev že napovedal kanadski šoker. Gledalec, ki si je film ogledal na testni projekciji, je menda poročal, da je med njim doživel napad panike. A Cronenberg ne pričakuje, da bo to splošna reakcija na film, v katerem igrajo Kristen Stewart, Léa Seydoux in Viggo Mortensen.

Tekmovalni izbor bo ocenjevala devetčlanska žirija s predsednikom francoskim igralcem Vincentom Lindnom, ki je bil lani za vlogo v zmagovalnem filmu Cannesa Titan razglašen zanajboljšega igralca. V po spolu še kar uravnoteženi žiriji (filmski program to spet ni) so še režiserji Jeff Nichols, Ladj Ly, Joachim Trier in Asghar Farhadi ter igralke Noomi Rapace, Jasmine Trinca, Deepika Padukone in scenaristka Rebecca Hall. Žiriji, ki bo izbirala najboljše med filmi v sekciji Poseben pogled ( Un Certain Regard), bo predsedovala igralka Valeria Golino, žiriji za zlato kamero pa Almodovarjeva maskota Rossy de Palma.

Častno zlato palmo bo na jutrišnjem odprtju festivala prejel ameriški igralec, režiser in producent Forest Whitaker, pred tem pa se bo odvrtela premiera filma Zavoljo miru ( For the Sake of Peace), katerega producent je. Ameriška oskarjevka Viola Davis pa bo za svoje igralske dosežke (je v filmu, gledališču in televiziji največkrat nominirana in nagrajevana temnopolta igralka) ter aktivizem na področju pravic žensk in manjšin prejela nagrado women in motion.

Slovenka v Cannesu

Po lanskem uspešnem canskem pohodu filmov, v katerih so sodelovali tudi slovenski producenti ( Morena in Telesce), letos opaznejših slovenskih protagonistov ni. V programu Residence, ki je del programa Cinéfondation, bo med šestimi mladimi perspektivnimi režiserji sodelovala slovenska režiserka Katarina Rešek - Kukla, s prvencem v nastajanju Fantasy.

Slovenski filmski center bo na canski filmski tržnici, ki ima letos tudi spletne paviljone, tujim distributerjem in prodajnim agentom predstavil tri slovenske celovečerce, od tega dva prvenca. Moja Vesna režiserke Sare Kern in Kapa Slobodana Maksimovića bosta zainteresiranim distributerjem na voljo po spletu. Vesolje med nami koscenaristke in režiserke Rahele Jagrič Pirc pa bodo vrteli v živo v eni od dvoran na tržnici.

# data[].attributes.attachment_link.description
Francosko obalno mesto že utripa v nestrpnem pričakovanju gostov, ki bodo z vsega sveta preplavili ljubke ulice, o katerih se zdi, da se vse stekajo na znamenito promenado La Croisette. Filmski navdušenci pa so že nekaj mesecev v nestrpnem pričakovanju novih filmov, ki bodo še v letu, ki prihaja, krojili programe svetovnih kinematografov.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
V katedrali Notre-Dame v Parizu je 15. aprila 2019 izbruhnil požar, ki je uničil stolpič in ostrešje, gasilcem pa je uspelo rešiti konstrukcijo enega od biserov francoske gotske arhitekture. Foto: AP

Ikonični zvonik katedrale, ki se je zrušil v požaru, se bo letos postopoma znova dvigal nad spomenikom, je dejal Jean-Louis Georgelin, ki vodi obnovitvena dela. "Vrnitev zvonika na pariško nebo bo po mojem mnenju simbol, da zmagujemo v bitki pri Notre-Dame," je dejal za ameriško tiskovno agencijo AP.

To po njegovih besedah pomeni, "da bo nadškof prestolnice spet lahko obhajal katoliško liturgijo v svoji katedrali", spomenik pa bo "odprt tudi za obisk turistov," je dejal.

Obnova se je začela lani, to je bilo po več kot dveh letih dela, da bi spomenik postal dovolj stabilen in varen, da so se mojstri lahko lotili obnove. Oblasti so se odločile, da spomenik iz 12. stoletja, mojstrovino gotske arhitekture, obnovijo v enakem slogu, kot je bil poprej. To vključuje poustvaritev 93 metrov visokega zvonika, ki ga je v 19. stoletju dodal arhitekt Eugene Viollet-le-Duc. Vsak dan v prestolnici in po vsej državi približno tisoč ljudi dela pri obnovi Notre Dame, je dejal general Georgelin.

V torek bodo v podzemnem objektu pred katedralo za obiskovalce odprli razstavo z naslovom Notre-Dame de Paris: v središču gradbišča. Predstavili bodo strokovno znanje in spretnosti delavcev ter nekatere ostanke požara in umetniška dela iz katedrale. Poleg brezplačnega obiska bo šov v obliki virtualne resničnosti obiskovalcem omogočil, da se potopijo v zgodovino katedrale. "To bo pomagalo tudi turizmu v Parizu."

Francoski predsednik Emmanuel Macron je ob drugi obletnici požara v katedrali Notre-Dame za francoski časopis Le Parisien zagotovil, da bo obnova potekala po načrtih in da bo izvedena do leta 2024. Foto: EPA

Georgelin je dejal, da bo katedrala znova odprta decembra 2024, kar je v skladu s ciljem, ki si ga je zadal predsednik Emmanuel Macron tik po požaru - a bo to žal prepozno za pariške olimpijske igre, ki bodo poleti naslednje leto.

Ministrica za kulturo Rima Abdul-Malak je za AP povedala, da to ne pomeni, da bo vsa obnova takrat končana. "V letu 2025 bodo še vedno potekala nekatera obnovitvena dela," je poudarila.

Philippe Jost, generalni direktor vladne agencije, ki nadzoruje obnovo, je opozoril, da bo rezultat "zvest prvotni arhitekturi", ker "se držijo izginulih oblik katedrale" in " prav tako materialov" in metode gradnje srednjega veka. Strešni okvir bo, denimo, izdelan iz hrasta, kot je bilo zasnovano že v začetku.

850 let na Île de la Cité
Pariško katedralo Notre-Dame so začeli graditi leta 1163 po vzoru bazilike v Saint-Denisu, kjer so grobovi francoskih kraljev. Stavba, ki je bila dokončana v drugi polovici 13. stoletja, spada med najdragocenejše spomenike evropskega stavbarstva.

Nazadnje je Notre-Dame imela večjo škodo med francosko revolucijo v 18. stoletju med nasiljem proti katoličanom. Obe svetovni vojni pa je prestala večinoma nepoškodovana. Do požara je bila eden najbolj obleganih turističnih ciljev v Parizu, letno jo obišče krepko čez 10 milijonov obiskovalcev.

Katedrala je dala ime tudi eni izmed največjih francoskih literarnih mojstrovin - Notredamskemu zvonarju Victorja Hugoja iz leta 1831.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Vrnitev zvonika na pariško nebo": katedrala Notre-Dame bo spet odprta decembra 2024

# data[].attributes.attachment_link.description
Ikonični zvonik katedrale, ki se je zrušil v požaru, se bo letos postopoma znova dvigal nad spomenikom, je dejal Jean-Louis Georgelin, ki vodi obnovitvena dela. "Vrnitev zvonika na pariško nebo bo po mojem mnenju simbol, da zmagujemo v bitki pri Notre-Dame," je dejal za ameriško tiskovno agencijo AP.