# data[].attributes.body
https://www.ucl.ac.uk/museums-static/obl4he/vertebratediversity/monotremes.html
https://fi.wikipedia.org/wiki/Obdurodon
https://fi.wikipedia.org/wiki/Teinolophos
https://en.wikipedia.org/wiki/Platypus
https://fi.wikipedia.org/wiki/Nokkael%C3%A4imet
https://www.nationalgeographic.com/animals/mammals/facts/platypus
https://www.scientificamerican.com/article/extreme-monotremes/
https://media.australian.museum/media/dd/documents/3_Platypus_Evolution.e786795.pdf?_gl=1*17z2642*_ga*Mjk0MDU3NTM2LjE2NTM3MzcwMDk.*_ga_PZ3L84LQDF*MTY1MzczNzAwOC4xLjAuMTY1MzczNzAwOC42MA..&_ga=2.228282132.822744569.1653737009-294057536.1653737009
https://a-z-animals.com/animals/platypus/
https://fi.wikipedia.org/wiki/Vesinokkael%C3%A4in
https://elaimet.fandom.com/fi/wiki/Vesinokkael%C3%A4in
https://www.mtvuutiset.fi/artikkeli/ehka-maailman-omituisin-otus-tutkijat-yrittavat-hankkia-lisatietoa-vesinokkaelaimen-elamasta/8140684
https://blogs.helsinki.fi/aake-hanke/files/2018/04/BIO-004-oppimateriaali-NIS%C3%84KK%C3%84%C3%84T.pdf

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nokkaeläimet

Tieteellinen luokittelu
Domeeni: | Aitotumaiset Eucarya
Kunta: | Eläinkunta Animalia
Pääjakso: | Selkäjänteiset Chordata
Alajakso: | Selkärankaiset Vertebrata
Luokka: | Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka: | Munivat nisäkkäät[1] Prototheria

Lahko:

Nokkaeläimet[2]
Monotremata
Bonaparte, 1837[3]

Heimot

Vesinokkaeläimet (Ornithorhynchidae)

Nokkasiilit (Tachyglossidae)

†Steropodontidae

†Kollikodontidae

Katso myös

Nokkaeläimet Wikispeciesissä
Nokkaeläimet Commonsissa

Nokkaeläimet (Monotremata) ovat nisäkkäitä, jotka elävien poikasten synnyttämisen sijaan lisääntyvät munimalla.[2][4] Nokkaeläimet ovat ainoita nisäkkäitä, joilla on matelijoilta peritty muniminen, minkä vuoksi ne kuuluvat ainoana hengissä olevana lahkona munivien nisäkkäiden (Prototheria) alaluokkaan.[1][5][6] Nokkaeläimet kuuluvat nisäkkäisiin, koska ne pystyvät imettämään poikasiaan maitorauhasten erittämällä maidolla ja niillä on karvapeite. Niillä ei ole kuitenkaan nisiä. Muita nisäkäsmäisiä piirteitä ovat yhtenäinen alaleuka, neliosainen sydän, kolme välikorvan luuta ja tasalämpöisyys. Matelijamaisia piirteitä munimisen lisäksi ovat useat tukirangalliset piirteet, kuten reisiluun ja olkaluun suuntautuminen maansuuntaisesti ja kloaakki eli aukko, jolla eläin hoitaa lisääntymisen, ulostamisen ja virtsaamisen.[7] Nokkaeläinten tieteellinen nimi Monotremata (suom. ’yksi aukko’) viittaa kloaakkiin.

Nokkaeläimiä tavataan nykyisin ainoastaan Australiassa ja Uudessa-Guineassa, missä tämä hyvin alkukantainen ja vanha nisäkäslahko on esiintynyt jo miljoonia vuosia. Nokkaeläimet kuuluvat niihin harvoihin nisäkkäisiin, joilla on sähköaisti. Nokkaeläinten lisääntymis- ja elintavat erottavat ne täysin muista nykyisistä nisäkäslajeista. Ne ovat muuttuneet melko vähän, minkä takia niitä sanotaankin eläviksi fossiileiksi.

Nokkaeläinten lahkoon kuuluu nykyisin kaksi heimoa, joissa on yhteensä viisi elossa olevaa lajia.[6][8] Vesinokkaeläinten (Ornithorhynchidae) heimon ainoa laji on puolittain vesielämään sopeutunut vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus).[2] Nokkasiilien (Tachyglossidae) heimossa on kahdessa suvussa neljä maalla elävää lajia; nokkasiili (Tachyglossus aculeatus), kärsänokkasiili (Zaglossus bruijni), Zaglossus bartoni ja Zaglossus attenboroughi.[6][9] Nokkasiili ja vesinokkaeläin on arvioitu elinvoimaisiksi, mutta muut kolme lajia ovat äärimmäisen uhanalaisia.[10] Edellä mainittujen elävien lajien lisäksi nokkaeläinten lahkoon luokitellaan useita sukupuuttoon kuolleita esihistoriallisia lajeja, jotka tunnetaan ainoastaan fossiilien perusteella.

Evoluutio ja taksonomia[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Evoluutio[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Piirros varhaisliitukaudella 110 mvs. eläneestä Steropodon galmani -nokkaeläimestä. Sen nokka muistutti enemmän ympyräpohjaista kartiota kuin kuvasta voisi päätellä.

Ensimmäiset nisäkkäiksi luokiteltavat eläimet kehittyivät matelijoista noin 200 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäiset nisäkkäät olivat pienikokoisia hyönteissyöjiä, jotka liikkuivat öisin. DNA-tutkimusten avulla Ptototheria-nisäkkäiden kehityshaaran eriytyminen muista nisäkkäistä on ajoitettu 166 miljoonan vuoden taakse. Varhaisin tunnettu nokkaeläin on Teinolophos-nokkaeläin. Löydetty fossiili on 123 miljoonaa vuotta vanha. Toinen liitukautinen nokkaeläinfossiili kuuluu Steropodon-nokkaeläimelle, joka oli yksi aikansa suurikokoisimmista nisäkkäistä.[11] Tätäkin suurempi nokkaeläin oli Kollikodon, jonka ruumiin pituus on voinut olla jopa metrin. Nykyään elävillä nokkaeläinlajeilla on hyvin samankaltaiset ominaisuudet kuin niiden muinaisilla esi-isilläkin.

On uskottavaa, että nokkaeläimet olivat levinneet laajoille alueille ympäri eteläisen pallonpuoliskon Gondwanamannerta, sillä Etelä-Amerikan Patagoniasta on löydetty Monotrematum sudamericanum -vesinokkaeläimelle kuuluva 62 miljoonaa vuotta vanha hammas. Kovin runsaslukuinen ryhmä se ei kuitenkaan ollut.

Varhaisimmat nokkasiilifossiilit ovat peräisin keskimioseenikaudelta eli noin 15 miljoonan vuoden takaa, ja ne kuuluvat Zaglossus robusta -lajille. Vielä ei tunneta nokkasiilien ja liitukaudella eläneiden nokkaeläinten välistä sukulaisuussuhdetta, eikä myöskään tiedetä, milloin nokkasiilit ovat eriytyneet omaksi heimolinjaksi[6]. Vesinokkaeläimet ja nokkasiilit onkin toisinaan jaoteltu erillisiin Platypoda ja Tachyglossa -lahkoihin[6]. Nokkasiileihin kuuluu kaksi sukua Tachyglossus ja Zaglossus.[12] Esihistoriallisia sukuja tunnetaan yksi, Megalibgwilia, joka hävisi noin 50 000 vuotta sitten.

Taksonomia[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Ensimmäinen vesinokkaeläimen nahka tuotiin Eurooppaan 1700-luvun lopulla ja George Shaw sai sen tutkittavakseen. Löytöä pidettiin poikkeuksellisen hyvin tehtynä huijauksena monien muiden eläinlajihuijausten joukossa. Shaw ei kuitenkaan pystynyt todentamaan merkkejä huijauksesta, vaan joutui pitkällisten tutkimusten jälkeen kuvaamaan lajin vuonna 1799 The Naturalist's Miscellany -julkaisussaan. Seitsemän vuotta aiemmin hän oli jo ehtinyt kuvata nokkasiilin, mutta se ei vaikuttanut kovin kiinnostavalta tapaukselta, koska muistutti kovasti eurooppalaisille tuttua siiliä. Vasta vuonna 1802 Eurooppaan saatiin ensimmäinen täydellinen vesinokkaeläin, jolloin se voitiin varmuudella todeta aidoksi eläinlajiksi.

Eläintieteilijät eivät 1800-luvulla pystyneet uskomaan, että nokkaeläimet lisääntyisivät munimalla. Skotti William Hay Caldwell lähti 1880-luvulla tutkimaan nokkaeläimiä ja löysikin niitä aboriginaalien avustuksella. Syyskuun toisena päivänä vuonna 1884 hän lähetti BAAS-tiedeseuralle lyhyen sähkeen, jossa hän totesi aboriginaaleille jo tutun tiedon: ”Nokkaeläimet ovipaarisia, munat meroblastisia.” Tieteilijät eivät voineet kuin hyväksyä todeksi, että jotkin nisäkkäät todella munivat.

Nokkasiilien kohdalla tutkimukset olivat jääneet vähäisiksi, kun huomio oli kiinnittynyt vesinokkaeläimiin. Saksalainen Richard Semon paikkasi laajoilla tutkimuksillaan tätä aukkoa ja vastasi moniin nokkasiilejä koskeviin kysymyksiin.[13] 1800-luvun lopulla tunnettiin kaksi nokkasiililajia ja 1907 löydettiin kolmas laji.[6] Viimeisin nokkasiililaji, Zaglossus attenboroughi, kuvattiin tieteelle vasta vuonna 1998.[6]

Ulkonäkö ja fysiologia[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Ulkonäkö[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Nokkasiili. Piikit toimivat tehokkaana suojana. Osaksi niiden ansiosta nokkasiilit kuuluvat niihin harvoihin Australian eläimiin, joiden kanta ei oleellisesti pienentynyt eurooppalaisten saavuttua saarelle. Kuvan laji on nokkansa pituuden perusteella luultavasti Tachyglossus aculeatus.

Nokkaeläimiin kuuluu kaksi toisistaan ulkonäöllisesti hyvin erilaista heimoa. Näistä vesinokkaeläimet muistuttavat nokkansa ja räpyläjalkojensa vuoksi vesilintua, mutta ne liikkuvat neljällä jalalla ja niillä on kussakin räpylässä viisi varvasta. Vesinokkaeläimen häntä on hyvin leveä ja ohut, kuten majavalla, sekä karvapäällysteinen. Vesinokkaeläimet ovat sopeutuneet vesielämään, sillä virtaviivaisen ruumiinrakenteensa sekä räpylöidensä avulla ne pystyvät uimaan vedessä joutuisaa tahtia. Turkki on pehmeä, silkkinen ja väriltään ruskea kuten saukoilla. Turkit olivat haluttuja ja arvokkaita, minkä vuoksi vesinokkaeläimiä metsästettiin niin paljon, että niiden kanta heikkeni selvästi.

Nokkasiilit sen sijaan muistuttavat selkäpiikkisensä vuoksi tavallisia siilejä tai pieniä piikkisikoja, mutta eroavat näistä erityisesti nenän rakenteessa. Nokkasiileillä se on pitkä ja ohut, kun taas siileillä se on lyhyenomainen. Piikkisioilla on myös selvästi pidemmät piikit. Nokkasiilien leveät viisivarpaiset raajat ovat erinomaisia hyönteisten tonkimiseen maanpinnan alta, ja ruumiinrakenteeltaan ne ovat hyvin vantteria ja lihaksikkaita.[14] Nokkasiilit ovat väritykseltään tummanruskeita, mutta piikit ovat kellertävän vaaleita.

Aikuinen vesinokkaeläin painaa parin kilon (1,5–2,5 kg) verran ja on alle 60 senttimetriä pitkä, mistä hännän osuus on noin 15 senttiä. Nokkasiilit ovat selvästi vesinokkaeläimiä kookkaampia. Nokkasiili (Tachyglossus aculeatus) painaa kuutisen kiloa, ruumiinpituus on puoli metriä ja häntä alle kymmenen senttiä pitkä. Zaglossus-suvun nokkasiilit ovat nokkaeläimistä kaikkein kookkaimpia ja painavat noin 10 kilogrammaa. Niiden pituus vaihtelee 45 ja 75 sentin välillä ja niiden nokka on selvästi pitempi verrattuna Tachyglossus aculeatus -lajiin. Kaikkia nokkaeläimiä yhdistää se, että urokset ovat suurempia kuin naaraat.[15]

Fysiologia[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Sekä naaras- että urosvesinokkaeläimillä kuin myös urosnokkasiileillä on takajaloissa piikkiset kannukset. Vain urosvesinokkaeläin erittää myrkkyä näiden kautta.[16] Nokkaeläinten kömpelö taapertaminen maalla johtuu niiden matelijamaisesta raajaluustorakenteesta. Niiden olka- ja reisiluut suuntautuvat suoraan kehosta pois, niiden kulkusuuntaan nähden kohtisuorasti. Muilla nisäkkäillä raajojen luustot ovat kehittyneet siten, että luut ovat yhdensuuntaisesti kulkusuunnan kanssa.[16]selvennä Nokkaeläimillä on kylkiluut niin kaula- kuin rintanikamissakin.[7] Nokkaeläinten poikkeuksellisiin piirteisiin kuuluu myös niiden nahkapäällysteisessä nokassa sijaitsevat tuhannet erikoistuneet solut, jotka muodostavat ominaisen sähköaistin. Sen avulla ne paikallistavat helposti niiden ympärillä olevat muut eläimet.

Nokkaeläimet ovat yhdessä vajaahampaisten kanssa ainoita nisäkkäitä, joilla ei ole lainkaan hampaita tai ainakin ne ovat hyvin surkastuneet. Nokkasiileillä on elämän aikana vain yksi hammas, jota ne tarvitsevat ainoastaan munan rikkomiseen kuoriutumisvaiheessa. Vesinokkaeläimillä kehittyy maitohampaat, mutta ne eivät tarvitse niitä mihinkään. Nokkaeläimiltä puuttuu myös kokonaan tuntokarvat, nisät ja ulkoiset korvat. Nokkaeläimet ovat muiden nisäkkäiden tapaan tasalämpöisiä, mutta niiden ruumiinlämpötila on muihin nisäkkäisiin verrattuna alhainen (30–33 °C).[7][17]

Ravinto ja elinalueet[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Nokkasiilien ruokavalio koostuu kaivamissyvyydeltä löytyvistä maanpinnan selkärangattomista kuten muurahaisista, termiiteistä ja lieroista. Ne murskaavat saaliinsa painamalla kielensä kitalakea vasten. Nokkasiilien hyvästä hajuaistista on etua ruoanhankinnassa. Sen sijaan sähköaistin roolista saalistamisessa ei ole tutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä. On mahdollista, että nokkasiilien sähkönaistimuskyky on alkanut hiljalleen heiketä.[18] Nokkasiili (T. aculeatus) on nykyisistä nokkaeläimistä kaikkein laajimmalle levinnyt ja sen voi nähdä kaikkialla Tasmaniassa, Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Se ei ole nirsoja elinalueiden suhteen, sillä sille käyvät niin Australian kuivat alueet kuin Uuden-Guinean kosteat tropiikkimetsätkin.[19]

Vesinokkaeläintä tavataan luonnonvaraisena ainoastaan Australian lauhkean itärannikon makeissa vesissä. Se saalistaa täysin sähköaistinsa turvin, sillä se sulkee silmänsä vedessä eikä kovin syvällä vedessä näköaistista olisikaan hyötyä. Ravintoon kuuluu pienimmät vesieläimet, jotka se varastoi poskeensa ja nousee vedenpintaan syömään ne, kunnes sukeltaa uudelleen veteen.

Käyttäytyminen[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Nokkaeläimet ovat yöeläimiä, koska ne yrittävät välttää päivänpaahdetta. Jos niitä häiritään tai lämpötila on riittävän alhainen päivisin, niitä voi tavata päiväsaikaankin liikkumassa. Kylminä aikoina ja ruoanpuutteen vuoksi nokkasiili saattaa vaipua horrokseen.[17] Nokkaeläimet liikkuvat yksin, eli ne eivät muodosta yhdyskuntia.

Lisääntyminen[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Nokkaeläimet lisääntyvät ovipaarisesti eli ne munivat munia ja hautovat niitä pienessä pussirakenteessa 10–12 päivän ajan, kunnes poikaset kuoriutuvat. Naaras munii noin kolmen viikon kuluttua parittelusta.[18] Muut nisäkkäät lisääntyvät vivipaarisesti eli synnyttäen eläviä poikasia. Kerralla nokkaeläimet saavat yhdestä kolmeen tai Zaglossus-suvun nokkasiilien tapauksessa 4–6 munaa, ja kun poikaset ovat kuoriutuneet vanhempien maitorauhaset alkavat tuottaa maitoa. Muilla nisäkkäillä on nisät, joiden kautta emo ruokkii jälkeläisiä, mutta nokkaeläimillä näitä rakenteita ei ole. Sen sijaan ne erittävät maitoa turkkiinsa, josta poikaset imevät sen. Piirre on tärkeä todiste maitorauhasten kehityshistoriatutkimukselle, sillä nokkaeläinten avulla on voitu päätellä maitorauhasten kehittyneen isoista hikirauhaisista.[20]

Nokkaeläinten munat ovat lintujen munia pyöreämpiä ja kooltaan erittäin pieniä, noin 13–15 millimetriä halkaisijaltaan. Munat muistuttavat matelijoiden munia esimerkiksi nahkamaisen päällysrakenteen vuoksi. Niin nokkasiileillä kuin vesinokkaeläimelläkin on kaksi munasarjaa, mutta vesinokkaeläimellä vain toinen on toimintakykyinen. Nokkasiilit huolehtivat poikasistansa suojaamalla niitä pussissa, jolla ne aiemmin hautoivat munat. Sen sijaan vesinokkaeläin ei toimi tällä tavoin. Kuoriutumisen jälkeen nokkaeläinpoikaset ovat muutaman sentin pituisia eikä niillä ole vielä karvapeitettä. Kuoriutumisen jälkeen ne eivät saa altistua auringonvalolle, koska ne kuolevat helposti hauraan ihonsa vuoksi. Tämän vuoksi nokkasiilin poikaset pysyvät kolmen kuukauden ajan emon pussissa ja vesinokkaeläimen poikaset niiden pesässä. Kolmen kuukauden ikäisinäkään ne eivät ole valmiita itsenäisyyteen. Emo alkaa vieroittaa poikasia kun kuoriutumisesta on kulunut 4–7 kuukautta.[7][21]

Vesinokkaeläinten kiima-aika sijoittuu kevääseen, jolloin urospuoliset yksilöt kamppailevat oikeudesta paritella reviirin naaraiden kanssa. Koska vesinokkaeläimet ovat maalla kömpelöitä taistelemaan, ne tappelevat vedessä, jossa ne voivat käyttää takajaloissa sijaitsevia myrkkypistimiä. Voittajan ratkettua nokkaeläinpari aloittaa vedessä pyöriväliikkeisen tanssin, jossa uros on tarttunut naaraan häntään. Kosiskelun jälkeen uros ja naaras parittelevat pysyen edelleen vedessä. Uroksilla on penis, jota ne käyttävät ainoastaan paritteluun, eivät virtsaamiseen. Nokkasiiliurokset sen sijaan alkavat parittelukauden alettua seuraamaan naarasta. Parhaimmillaan yhtä naarasta voi seurata kuusi tai seitsemän urosta. Kahden tai kolmen viikon seuraamisen jälkeen naaras tulee kiimaan ja urokset menevät ympyrämuodostelmaan yrittäen häätää kilpailijat pois. Viimeiseksi pudotuspelissä jäänyt uros saa oikeuden paritella naaraan kanssa.[22] Myös nokkasiiliuroksilla on penis, jota ei käytetä virtsaamisessa.[17]

Urosten osuus jälkeläisten hoitamisessa jää paritteluun, kun taas naaras joutuu elämään yksin raskausajan. Raskausaikana naaras alkaa rakentaa pesäkoloa, jonka tunnelin pituus voi olla jopa 20 metriä pitkä.[22]

Lähteet[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Olendorf, Donna (toim.): Grzimek's Animal Life Encyclopedia: Mammals I (Volume 12). Thomson, 2004. ISBN 0-7876-5788-3.

McDade, Melissa C. (toim.): Grzimek’s Student Animal Life Resource: Mammals. Thomson, 2004. ISBN 0-7876-9183-6.

Viitteet[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

1. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b Tirri, R., Lehtonen, J., Lemmetyinen, R., Pihakaski, S. & Portin, P.: Biologian sanakirja, s. 811. Helsinki: Otava, 2001. ISBN 951-1-17618-8.

2. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b c Nurminen, Matti (toim.): Maailman eläimet: Nisäkkäät 2, s. 378–383. (Englanninkielinen alkuteos The Encyclopedia of Mammals 2, sarjassa World of animals). Helsinki: Tammi, 1987. ISBN 951-30-6531-6.

3. ↑ Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Monotremata (TSN 179915) itis.gov. Viitattu 25.9.2011. (englanniksi)

4. ↑ Platypus 31.8.2006. Department of Primary Industries and Water, Tasmania. Viitattu 12.10.2006. (englanniksi)

5. ↑ Laukkanen, A.-M.; Virtanen, M.: Koko perheen eläinkirja, s. 13 ja 29. Toinen painos. Vantaa: Kirjalito, 1997. ISBN 951-28-1927-9.

6. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b c d e f g Wilson, Don E. & Reeder, DeeAnn M.: Mammal Species of the World, s. 1–2. JHU Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. Teoksen verkkoversio. (englanniksi)

7. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b c d Sorin, A. & P. Myers: Monotremata Animal Diversity Web. Viitattu 5.2.2009. (englanniksi)

8. ↑ Wilson & Reeder's Mammal Species of the World, 3rd edition: Preface (englanniksi) Luettu 25.9.2011

9. ↑ New hope over 'extinct' echidna 15.7.2007. BBC. Viitattu 30.6.2008. (englanniksi)

10. ↑ IUCN Red List (Hakusanalla ’Monotremata’) IUCN. Viitattu 5.2.2009. (englanniksi)

11. ↑ T.F. Flannery, M. Archer, T.H. Rich & R. Jones: A new family of monotremes from the Cretaceous of Australia. Nature, 1995, nro 377, s. 418–420. (englanniksi)

12. ↑ Olendorf, s. 235

13. ↑ Peggy Rismiller: ECHIDNA RESEARCH Pelican Lagoon Research Centre. Viitattu 5.2.2009. (englanniksi)

14. ↑ McDade 2004, s. 1.

15. ↑ McDade 2004, s. 1–2.

16. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b McDade 2004, s. 2.

17. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b c Olendorf 2004, s. 230.

18. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b McDade 2004, s. 4.

19. ↑ McDade 2004, s. 3

20. ↑ Olendorf 2004, s. 233.

21. ↑ Olendorf 2004, s. 231.

22. ↑ Siirry ylös kohtaan: a b Olendorf 2004, s. 232.

Aiheesta muualla[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]

Kuvia ja videoita nokkaeläimistä. ARKive.org. (englanniksi)

Monotremata. Nokkaeläimet Encyclopedia of Life -verkkosanakirjassa. (englanniksi)

Taksonitunnisteet

Wikidata: Q21790

Wikispecies: Monotremata

ADW: Monotremata

BOLD: 358

EoL: 1679

EPPO: 1MNTRO

Fossilworks: 39737

GBIF: 791

iNaturalist: 43233

IRMNG: 10436

ITIS: 179915

MSW: 10300001

NCBI: 9255

# data[].attributes.body
Pullonkaulailmiö tarkoittaa suuren osan lajin alkuperäisen populaation kuolemista, jonka jälkeen kaikki lajin tulevat jälkeläiset ovat pullonkaulatapahtumasta selvinneiden yksilöiden geenien yhdistelmiä perustajavaikutukseksi kutsutussa ilmiössä.

Vesinokkaeläin ei ole tiettävästi kokenut pullonkaulailmiötä. Niiden määrä on kuitenkin vähentynyt viimeisen 30 vuoden aikana kolmanneksella ilmastonmuutoksen takia.

# data[].attributes.body
Sukusoluja tuottavissa solulinjoissa tapahtuu satunnaisia, jälkikasvulle siirtyviä mutaatioita. Haitalliset mutaatiot useimmiten karsiutuvat, mutta sattuman kauppaa olevat neutraalit ja hyödylliset mutaatiot usein leviävät populaatiossa, auttaen lajia sopeutumaan.

Geneettisessä satunnaisajautumisessa laji kehittyy tiettyyn suuntaan sattumalta, eikä välttämättä lajin kannalta hyödyllisellä tavalla.

Geneettinen satunnaisajautuminen ei liene todennäköistä vesinokkaeläimissä. Kaikki sen sopeumat vaikuttavat hyvin tarkoituksenmukaisilta ja hyödyllisiltä vedessä elämiseen.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläin populaatioiden välillä on Kaakkois-Austraaliassa geenivirta. Geenivirta kuitenkin estyy meren takia Tasmanian, Kengurusaaren ja Austraalian rannikon välillä.

Geenivirta tasoittaa populaatiossa luonnonvalinnan seurauksena tapahtuvia muunteluita. Ilman geenivirtaa Tasmanian ja Kengursaarten vesinokkaeläinpopulaatioissa saattaa tapahtua suhteellisen voimakkaita muutoksia, jos esimerkiksi ilmastonmuutos tekee saarista elinympäristönä kovinkin rannikosta poikkeavia.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimet ovat endeemisiä Austraalian Kaakkois-osiin ja Tasmaniaan.

Vanhin tunnettu nykyisen vesinokkaeläimen fossiili on noin 100 tuhatta vuotta vanha.

# data[].attributes.headline
14. Tasapainottava, suuntaava ja hajottava valinta

# data[].attributes.subject
14. Tasapainottava, suuntaava ja hajottava valinta

# data[].attributes.body
Tasapainottavaa valintaa tapahtuu elinolojen pysyessä samanlaisina, jolloin ominaisuuden keskiarvo populaatiossa on ihanteellinen selviytymiselle. Suuntaavassa ja hajottavassa valinnassa ympäristön muutokset tekevät muutoksiin paremmin sopivia ominaisuuksia omaavista yksilöistä alkuperäistä populaatiota kelpoisempia.

Vesinokkaeläinten elinympäristö on pysynyt melko muuttumattomana, joten lajin joen penkoille sulautuva ruskea-harmaa väri voisi olla seurausta tasapainottavasta valinnasta.

Vesinokkaeläimen sopeumat vesielämään lienevät seurausta muiden lajien painostuksesta siirtyä elämään lähemmäs vettä, suuntaavasta valinnasta.

Vesinokkaeläin urokset voivat olla hieman naaraita isompia parinvalinnan takia.

# data[].attributes.body
Vesinokkeläimen kehittyminen elämään osittain vedessä vaikutti pussieläinten yleistyminen Austraaliassa. Pussieläinten poikaset viettävät syntyessään paljon aikaa emonsa pussissa, eikä pussieläin pysty silloin uimaan kovin pitkiä matkoja vahingoittamatta poikasta.

Elintilan vähentyessä maalla vesinokkaeläin siirtyi sinne, minne pussieläimet eivät voineet seurata.

# data[].attributes.body
Suvullisessa lisääntymisessä esiintyy suvutonta lisääntymistä enemmän muunnelmia, koska siinä jälkikasvussa yhdistyvät puolet molempien yksilöiden perimästä. Suvuttomassa lisääntymisessä jälkikasvu on emonsa klooni.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimelle on kehittynyt monia vedessä liikkumista helpottavia sopeumia kuten ankan nokkaa muistuttava kuono, tiheä vedenkestävä karvapeite ja räpyläjalat, jotka se pystyy taittelemaan kokoon maalla kävellessään. Kuono sisältää myös vesinokkaeläimen sähköaistin, jota se käyttää vedessä saalistamiseen.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläinten paino vaihtelee alueittain 0.7 - 2.4 kilon välillä. Urokset ovat naaraita isompia. Suvullisesti lisääntyvän vesinokkaeläimen geenit voivat näkyä myös käyttäytymisessä.

Lajimuuntelu on tärkeää, koska se mahdollistaa lajin sopeutumisen muuttuviin olosuhteisiin sopivat ominaisuudet omaavien yksilöiden selviytyessä.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimet ovat lisääntymisstrategialtaan K-strategisteja. Ne tuottavat kerrallaan vain muutaman jälkeläisen, ja huolehtivat niistä kuukausia. Vesinokkaeläimet ovat myös r-strategisteja pitkäikäisempiä.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläin lisääntyy yksineuvoisesti ja sisäsiittoisesti sukupuolielimet sisältävän yhteissuolensa avulla.

Vesinokkaeläimen kiima-aika on kesäkuun ja lokakuun välillä, jolloin koiras ja naaras parittelevat. Parittelun jälkeen naaras rakentaa jopa 20 metriä pitkän pesän, jonne se ensin haudottuaan niitä kohdussaan noin 28 päivää munii yhdestä kolmeen munaa. Naaras hautoo munia pesässään vielä 10 päivää, jonka jälkeen ne kuoriutuvat. Naaras hoitaa poikasia kolmesta neljään kuukautta, kunnes ne ovat valmiita uimaan.

Vesinokkaeläin on muiden nokkaeläinten ohella ainoa nisäkäs, joka munii.

# data[].attributes.headline
4. Milloin lajisi eliöryhmä on ilmaantunut maapallolle?

# data[].attributes.subject
4. Milloin lajisi eliöryhmä on ilmaantunut maapallolle?

# data[].attributes.body
Ensimmäisten nisäkkäät ilmaantuivat maapallolle noin 200 miljoonaa vuotta sitten.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimen poikkeaminen muista nisäkkäistä tekee niistä kiinnostavia. Ne esimerkiksi lisääntyvät munimalla, ja niillä on sähköaisti.

Vesinokkaeläimet ovat myös mukavan näköisiä.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläin on Austraalian endeeminen nokkaeläinlaji. Sitä tavataan nykyään lähes yksinomaan Tasmaniassa ja Kaakkois-Austraaliassa.

Vesinokkaeläimet viihtyvät pienien makeanveden purojen ja jokien liepeillä.

Muista nokkaeläimistä poiketen vesinokkaeläimet ovat semiakvaattisia, eli ne ovat sopeutuneet viettämään ison osan elämästään vedessä. Pääosin ne asuvat kuitenkin muiden nokkaeläinten tapaan maalla.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimiä kutsutaan muiden nokkaeläinten ohella eläviksi fossiileiksi, koska ne ovat säilyneet melko samanlaisina esihistoriallisista ajoista asti.

Vanhin tunnettu nokkaeläin on vesinokkaeläinten heimoon kuuluva Teinolophos trusleri, jonka arvioidaan eläneen 145 - 99 miljoonaa vuotta sitten varhaisliitukaudella. Teinolophos oli sitä seuranneita nokkaeläimiä pienempi. 25 - 5 miljoonaa vuotta sitten eläneillä Obdurodon -nokkaeläin suvun edustajilla oli taas täysikasvuisista nykypäivän nokkaeläimistä poiketen hampaat.

Nokkaeläinten selviytymisen läpi vuosimiljoonien on arveltu selittyvän niiden sopeutumisella elämään vedessä, poissa kilpailevien lajien tieltä. Nokkaeläinten lahkoon vesinokkaeläinten lisäksi kuuluvien maalla elävien nokkasiilien semiakvaattisesta historiasta ei kuitenkaan toistaiseksi ole fossiilitodisteita.

# data[].attributes.body
Domeeni: Aitotumaiset

Kunta: Eläinkunta

Pääjakso: Selkäjänteiset

Alajakso: Selkärankaiset

Luokka: Nisäkkäät

Alaluokka: Munivat

Lahko: Nokkaeläimet

Heimo: Vesinokkaeläimet

Suku: Vesinokkaeläimet

Laji: anatinus

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimet ovat tasalämpöisiä. Ne ovat yleensä ottaen hämärä- ja yöeläimiä, mutta saattavat lähteä liikkeelle myös päiväsaikaan taivaan ollessa pilvessä.

Vesinokkaeläimet ovat taitavia uimareita ja lihansyöjiä, jotka saalistavat eri rapuja, toukkia ja nivelmatoja sukeltamalla joen pohjaan ja kaivamalla ne nokallaan esiin pohjamudan ja soran seasta. Vesinokkaeläin käyttää saalistaessaan avukseen sähköaistia, jolla se aistii lihassupistusten aiheuttamat sähkökentät. Vesinokkaeläimellä ei ole hampaita, jonka takia se saattaa käyttää pohjasta suuhunsa kauhaisemaansa soraa apuna ruuan pureskelussa.

Vesinokkaeläin pystyy olemaan sukelluksissa reilut 30 sekuntia, jonka jälkeen sen täytyy nousta pintaan palautumaan pariksi kymmeneksi sekunniksi. Keskiverto yksilöllä kuluu päivässä noin 12 tuntia ravinnon hankintaan.

Maalla ollessaan vesinokkaeläin vetäytyy usein joen lähelle rakentamaansa lepokoloon, josta se saattaa liikkua saalistaessaan jopa 7 kilometrin säteellä. Vesinokkaeläimet elävät yksin, eikä uros ole mukana poikasten kasvatuksessa.

Vesinokkaeläintä saalistavat luonnossa eri käärmeet, kotkat, vesirotat sekä varaanit. Vanhimmat luonnossa tavatut yksilöt ovat olleet 11-vuotiaita, ja vankeudessa niiden on todettu elävän jopa 17-vuotiaksi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Australian Platypus swimming in a Public Aquarium

# data[].attributes.attachment_link.title
Australian Platypus swimming in a Public Aquarium

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimet olivat vielä 1800-luvulla yleisempiä myös manner-Austraaliassa, mutta niiden kanta on rannikkoa lukuunottomatta pienentynyt lähes olemattomiin eurooppalaisen uutisasutuksen ja turkiskaupan myötä.

Vesinokkaeläintä on sittemmin palautusistutettu Kengurusaarelle.

# data[].attributes.body
Vesinokkaeläimet lisääntyvät suvullisesti, joka verrattuna suvuttomaan lisääntymisen lisää perimän monimotoisuutta.