# data[].attributes.location_name
Дрогобич, Львовская область, Украина

# data[].attributes.headline
Дрогобич, Львовская область, Украина

# data[].attributes.subject
Дрогобич, Львовская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.title
28 жовтня День вигнання нацистських окупантів з України

# data[].attributes.attachment_link.description
Вже наприкінці вересня цього року Червона Армія контролювала 700 км лівого берега Дніпра. По­чалося форсування Дніпра радянськими військами. Увесь жовтень командування Червоної Армії підтягу­вало резерви і накопичувало війська на правому березі Дніпра, щоб взяти штурмом побудований німцями "Східний вал".

# data[].attributes.location_name
Луганск, Луганская область, Украина

# data[].attributes.headline
Луганск, Луганская область, Украина

# data[].attributes.subject
Луганск, Луганская область, Украина

# data[].attributes.location_name
Київ, Украина

# data[].attributes.headline
Київ, Украина

# data[].attributes.subject
Київ, Украина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гості "Вашої Свободи": Віктор Король, доктор історичних наук, професор; Віталій Кулик, історик, політолог, директор Центру дослідження проблем громадянського суспільства.

Інна Кузнецова: Київ хвилиною мовчання вшановує пам'ять тих, хто 70 років тому загинув у боях за столицю України, тих, хто пішов від нас у тяжкі повоєнні часи. На хвилину зупинено рух громадського транспорту, а у храмах столиці дзвонять дзвони.

У парку Вічної Слави біля пам'ятника Невідомому солдату відбувається вахта пам'яті. Це так званий "Пост №1", який був відновлений 28 жовтня 2013 року у день визволення України від фашистів.

Наказ визволити Київ саме цього дня, 6 листопада, на 26-річницю революції, віддав Йосип Сталін.

Історики стверджують, якби радянські генерали не поспішили виконувати його забаганку - визволити місто саме до річниці революції за будь-яку ціну - можна було б врятувати тисячі солдат.

За офіційними даними, у боях за Київ і Дніпро загинули 417 тисяч осіб. Проте існує версія, що насправді кількість жертв була понад мільйон.

Тоді радянські генерали жертвували сотнями тисяч життів, створюючи Букринський і Лютізький плацдарми для форсування Дніпра. Але не було у людей, які захищали Київ, військової майстерності. Можна ж було, говорили історики, обійти Київ, оточивши німців. Проте у наступ ішли раптово, аби встигнути до свята.

Скільки коштувало армії небажання ставки і командування Воронезького фронту, а потім 1-й Українського фронту взяти за основу наступу на Київ план генерала Рокосовського, який пропонував завдати основний удар північніше Києва? До цього плану повернулися вже лише тоді, коли у районі Букрина загинуло понад 250 тисяч солдат.

Віктор Король: Враховуючи те, що форсування Дніпра почалося ввечері, у ніч на 22 вересня, то я на цьому і акцентую увагу.

Можна назвати два етапи битви за Дніпро. Перший етап - це Чернігівсько-Полтавська наступальна операція, яка почалася 26 серпня, і планувалася вона по 30 вересня 1943 року. І Київська стратегічна наступальна операція - з 12 жовтня по 23 грудня 1943 року. А основні ж бої за Київ взяв на себе Воронізький фронт, а з 20 жовтня 1943 року 1-й Український фронт. Як і всі інші назви поміняли.

Але річ у тім, коли ми говоримо про битву за Дніпро, про жертви, про взагалі ті героїчні і надзвичайно трагічні події, то треба почати з того, що ще задовго до того, як наші війська захопили деякі плацдарми, а всього чотири в районі Великого Букрина плацдармів було, а потім в один злилися, а його обсяг був у периметрі 11 км на 6 км, що саме 21 вересня (ще не форсували ми Дніпро в районі Букрина) війська армії, яка належала до Центрального фронту, якою командував генерал Пухов, захопила плацдарми північніше Києва - у районі гирла Прип'яті, Дніпра. А потім 240 дивізія захопила плацдарм у районі Лютежа. А в кінці вересня, 28 вересня, війська 60-ї армії Черняховського, генерала, дуже талановитого, нашого справжнього українського військового генія, захопила плацдарми вже на ділянці Ясногородка-гирло річки Тетерів. І там розширилися ці плацдарми.

І порівняйте. Я сказав, що 6 км на 11 км - Букринський плацдарм, коли оці чотири злилися в один 24 вересня, а там плацдарм, який захопила армія Пухова, - 35 км в глибину і 30 км по фронту. А 60-а армія Черняховського 20 км в ширину і 10-12 км у глибину. Набагато більше!

А найголовніше не це. Я багато років знайомий ( і зараз він живий, дай, Боже, здоров'я йому!) з Героєм Радянського Союзу Петром Евсейовичем Брайком. Він мені особисто говорив. Каже, що десь на початок жовтня ковпаківська армія повернулася з Карпат. Він живе зараз у Москві, йому 94 роки. Каже: і ми томилися, б'ючи байдики, і могли навести переправи й переправити кілька наших армій Центрального фронту, яким командував Рокосовський, теж блискучий полководець, і взяти Київ раптовим ударом з мінімальними (наголосив Брайко!) втратами. Отакий був варіант.

І цей варіант пропонував і Рокосовський. Він пропонував особисто Сталіну. Але ж ми, не займаймо, що у військах Воронезького фронту представником ставки був не хто-небудь, а заступник Сталіна - Жуков, маршал Радянського Союзу. А його протеже Ватутін, їх підтримав Хрущов, і вони наполягли перед Сталіним, що треба Київ брати, столицю України, саме з півдня - з району Букринського плацдарму. Там же ці гори, там дуже важко. Там танки взагалі не могли пересуватися.

- І це призвело до таких страшенних жертв.

Рокосовський увійшов в історію, як людина, яка воювала з мінімальними втратами

Віктор Король: Так.

І Рокосовський не витримав, подзвонив особисто Сталіну і сказав: така ситуація, давайте удвох - силами того фронту і мого фронту. Це ж мінімальні втрати! Він усе життя боровся за мінімальні втрати. І так він увійшов в історію, як людина, яка воювала з мінімальними втратами.

- Пане Кулик, наскільки взагалі є поширеним у світовій практиці, у світовій історії, щоб до дат відбувалися якісь військові події? Наскільки в інших країнах була поширена практика ставити перед військовими якісь завдання?

Віталій Кулик: По-перше, якщо ми говоримо про світову практику, то ця практика дуже поширена. Наприклад, Південна Корея святкує всі відомі військові події часів Корейської війни військовими парадами і великими торжествами чи великими заходами. У Латинській Америці, скажімо, війна між Парагваєм і Болівією. Святкується перемога Парагваєм на високому рівні. Це однин з ключових героїчних періодів парагвайської історії. Багато інших країн. Також у Південній Азії. І в США відтворюються події як Громадянської війни, так і часів Першої світової війни, так і часів Другої світової війни. Тобто відзначання військовими парадами, ходами є звичайною практикою.

З іншого боку, якщо ми говоримо про Європу, то в Європі ситуація зовсім інша. Мабуть, по-перше, через те, що святкувати в Європі...

- Я запитувала про дещо інше. Як до дат брали, так як Сталін наказав взяти до 7 листопада?

Віталій Кулик: Ми говоримо про ідеологічні речі. Звичайно, що для Радянського Союзу 7 листопада було сакральною датою, до якої треба було призначити певні заходи і певні військові дії. Очевидно, що 7 листопада грало внутрішньо-мобілізаційний фактор для мобілізації і суспільства, і армії, і потенціалу, і бойового духу.

Ми можемо подивитися, я думаю, що пан професор мені підтвердить, зростання кількості комуністів, які вступили у лави Компартії перед форсуванням і навіть після форсування. Тобто, саме комуністи були в авангарді цього.

7 листопада - це була ключова дата, яка мобілізовувала народ на чолі з партією. Тому, з точки зору політичної технології, як би це не цинічно звучало, це рішення було виправдане.

- Якщо говорити про такі ж рішення, політтехнологічні, інших керівників інших держав, чи є багато у світовій історії таких прикладів?

Віталій Кулик: У нацистській Німеччині.

Віктор Король: У нацистській Німеччині теж були такі варіанти, зокрема до дня народження Гітлера. І навіть Герінг інколи наказував помордувати деякі міста з приводу своїх ювілеїв, особистих. Рейхсмаршал Герінг. І так далі. Це було в них таке. Я вже не кажу про трагічний аспект цієї проблеми у нацистській Німеччині.

Диктатори є диктатори. Що Сталін, що Гітлер, як кажуть, різниці мало у цьому плані. Ні той не жалів людей, ні той не жалів людей. Єдине, що Гітлеру вдалося з мінімальними втратами завершити війну попри поразку, а Сталін - Піррова перемога.

Ми на сьогоднішній день (я ж кажу як член правління клубу "Пошук") і в районі Букринського плацдарму, і так далі не можемо встановити. А арифметика дуже проста. Що не можемо встановити? Оце відношення до людей що у битві за Київ, що інші битви. Це те, що їх ніхто не рахував.

- Це були халатність і безгосподарництво?

Віктор Король: 1942 року Сталін, як нарком оборони, він ще і цим був, окрім того, що главковерх, особисто відмінив солдатські медальйони. І ввели натомість графу "Пропав безвісти". І "безвісти" - мільйони. Мільйони!

А у німців що? Якщо німець гинув, на тілі німця залишався медальйон, який складався з двох частин. Похоронна команда... А там персонально ховали кожного вбитого, дуже рідко були братські могили. Дуже рідко! Відламували ту половинку - в архів ішла, а інша залишалася. Тому і зараз пошуковці Німеччини приїжджають в Україну і знаходять останки своїх воїнів.

А ми тільки знаходимо що? Саморобні солдатські медальйони. Солдат брав гільзу, писав якусь записку, запихав, на шиї носив. Отаке ми знаходимо. А солдатських медальйонів з 1942 року - ні! Тому статистика страшна.

А для чого це зробили? Для того влада зробила, щоб не бачив народ катастрофічної цифри втрат наших, колосальних втрат. За той же Букринський плацдарм, за останніми підрахунками, ми поклали (це, повторюю, неповна цифра!), близько 300 тисяч. Чому неповна цифра? Тому що, крім солдатів, там загинуло дуже багато місцевих жителів. Так звана "чорна піхота", "чорносвиточники". Це хлопці-підлітки, про яких Довженко писав, Дімаров.

- Дімаров писав про те, що іноді давали їм пів цеглинки, і вони йшли.

Віктор Король: Абсолютно правильно. Це вже пізніші події. Це вже у грудні він описує, після взяття Києва. Каже: цілий день гнали нас по морозу лютому. А там усі були: і підлітки, і вже дорослі чоловіки. Каже: гнали по морозу, а потім по половині цеглини дали і сказали (а там водосховище, німці закріпилися за цим водосховищем), що ви повинні добігти до німецьких укріплень і кидати в них цеглини, нехай вони думають, що це - гранати.

- Це те, про що треба сьогодні говорити і вшановувати пам'ять тих, хто загинув.

Віктор Король: Я не можу не згадати людину, яка буквально на цьому плацдармі була санітаркою, санінструктором. Тетяна Барабаш. Потім, після війни, вчителька. Коли ми знімали фільм "Ціна перемоги", я з нею спілкувався і так далі. Так вона каже, що так звані "польові військомати"... Що це таке? Це взвод солдат у складі 20-30 чоловік і 2-3 офіцери. Каже, що визволяють якесь село у процесі визволення Лівобережної України, а потім і Правобережної України і вриваються в хати, а там за два роки з лишнім окупації підросла молодь. Каже: ніхто паспортів не питав, бачить, що рослий, так йому, може, 17 років (а йому ще немає 18 років, а, може, 16), то всіх підряд мобілізували і в атаки. Тому що вони ж ще тавро несли на собі - тавро людей, які перебували в окупації.

Я скажу більше, коли їх мобілізували 300 тисяч, і в Требухові була нарада в середині вересня 1943 року, на цій нараді, де були Жуков, Рокосовський і так далі... А це свідок є, Іван Ольховський описує це все. І там такий був Коваленко, порученець Ватутіна. Теж на основі його спогадів. Тобто, очевидці є.

Постало питання: що з ними робити? 300 тисяч молоді, оцих підлітків мобілізували, про яких Довженко, Дімаров писали, генерал армії Лященко і так далі. Треба ж їх обмундирувати, навчити, нагодувати, артпідготовка. Щось треба з ними робити, з цією молоддю, а потім уже їх в атаки кидати. То Жуков підвів підсумок чітко і ясно. Каже: чого ми, друзі, голову ламаємо, усі хохли - зрадники, чим більше у Дніпрі потопимо, тим менше після війни доведеться до Сибіру засилати! І доля цих юнаків була вирішена.

І коли ми про ціну перемоги за Київ говоримо, який брали до жовтня, до ювілейної дати, ми ж і цих повинні врахувати! Оцих підлітків. Я об'їздив ці братські могили і бачив, що робиться: невідомий, невідомий, невідомий...

Я скажу, більше того, і Черкащина постраждала, і Київщина, і так далі. Проти танків і кулеметів юнаків без зброї гнали з клеймом "посіпаки фашистів". Це з моєї статті уривок. Про це знають селяни. Перераховую. З Гуляй Поля і Драбова, Сорокатяги, з Павлівки і Тинівки Жашківського району, з Чижівки, Кобеляк, Рижанівки Звенигородського району серед місцевого населення і досі побутує жахливий вислів "трупи ходили по Дніпру".

І по сьогоднішній день наш клуб "Пошук" у цьому плані проводить величезну роботу, тому що шукають, шукають і шукають останки всіх: "чорносвиточкиків", солдат.

- Сьогодні зранку нам на ефір телефонував киянин, людина, яка є дитиною людини, яка форсувала Дніпро. Чоловік розказував про те, що його батько отримав кулю під серце і помер уже від ран у 1962 році, не доживши чотири місяці до народження сина. Киянин розказував, що не побачив батька і сьогоднішній день сприймає не як свято, а як велику трагедію і день пам'яті.

Чому все ж таки багато святкових заходів? Чи це не можна назвати піар-акцією?

Віталій Кулик: Мій дід також форсував Дніпро. Він завжди святкував цю дату. Святкував форсування Дніпра, тому що вважав, що вони зламали хребет фашизму.

Для нашої сім'ї, ми втратили по одній людині. Ми втратили прадіда задовго до битви за Дніпро, але мій дід по батьківській лінії форсував Дніпро, був нагороджений орденом. Для нього це було свято. Він не бачив ніяких СМЕРШів, які гнали на фронт людей. Можливо, через те, що він був у військовій розвідці. Але для нього це були героїчні події, для нього це було, однозначно, святом.

Для нього це була ключова подія всієї війни по емоціях, по відчуттях. Фактично це перед його очима за неповних 20 років пролетіло все життя. І для нього це були ті події, які зробили відбиток на все. Для нього вся війна зводилася до форсування Дніпра. Хоча він дійшов до Берліну, а потім воював на японському фронті. По великому рахунку для нього це було свято. Тому я не сказав би однозначно, що...

Так, великі втрати. Звичайно, що, з точки зору оцінки цих подій, не можна не враховувати того, що загинуло багато людей. Не можна не враховувати некомпетентність військового керівництва і політичних рішень, які потім виправдовувалися просто валом людей, яких кидали на фронт.

Однак, коли ми говоримо про цю подію, то це подія, яка фактично призвела до якісних змін після Курської битви, після Сталінградської битви, форсування Дніпра і битва за Дніпро. Тому що битва за Дніпро відбувалася з липня по грудень фактично 1943 року. Це достатньо довгий період. Коли ми говоримо про втрати, то ми говоримо про втрати за весь цей період. Звичайно, що ціна...

Радянські війська в 2,1 рази перевищували німецькі війська по кількості особового складу. І покласти велику кількість людей для того, щоб форсувати, то це були, звичайно, невиправдані втрати.

Віктор Король: Візьмемо Букринський плацдарм. У нас було 35 дивізій, а в німців - 19. У два рази більше танків у нас було. Але це пізніше.

- Але жертви були більші українські, радянські.

Віктор Король: Але жертви були, тому що там був безперспективний напрямок - південний. Там не можна було ці війська задіяти ефективно. І там страшні втрати. Тільки на островах Козачий і Ольжинський від батальйону 40-ї армії 800 воїнів залишилося 5 чоловік. І таких фактів багато.

Батальйон капітана Бажана. Його чомусь історики беруть за основу підрахунків. 192 чоловіки і під час форсування саме в районі Букрина всі загинули. І історики рахують (така статистика потрапила їм у руки), що потонуло 80 чоловік, а всі останні просто загинули. А це ж середня статистика. Виходить 40%. Це неправильні підрахунки.

Точно ми не знаємо і не будемо знати. Тому що не рахували. На чому солдати переправлялися? На чому? 16 понтонів було на 21 вересня. На чому форсували? На плащнаметах, напханих соломою. І тонули масово! Тому що такий засіб переправи багато не дасть. І статистика, якщо тіло.... Я сам був в архіві Міноборони, колишньому Російської Федерації, і дивився ці журнали, де сказано про форсування. І там такі записи: прізвище і запис - "тіло втонуло у річці". І тисячі таких записів. Яка ж статистика?

А це я виступав у Шустера на телеканалі, там мені репліки кидають: треба наукова статистика. Яка наукова статистика після Жукова?! Звичайно, треба. І школу Доброва згадували в Донецьку. Вони повністю на позиціях сталіністів стоять. От і вся статистика.

- На минулих вихідних намагалися відновити реконструкцію форсування Дніпра. Багато людей побували там. Звичайно, це лише реконструкція. За реконструкцією було спостерігати теж дуже страшно. Хоча я дивилася лише відеозйомки цієї реконструкції.

Віктор Король: Ви мені вибачте, мені ця реконструкція нагадує, знаєте, що? Вибачте, ще раз повторюю. "Потьомкінські села" нагадує. Насправді все було набагато трагічніше.

І саме головне, я останнє скажу, що справжні герої цієї битви за Дніпро солдати, солдати і (ще раз наголошую!) солдати! І ті ж самі "чорносвиточники". Вони не відзначені. 2 438 героїв - тільки половина солдат. А то 47 генералів, які потопили стільки народу, - Герої Радянського Союзу! І вони в історії залишилися. І вони зараз у тій реконструкції, ті, що ще живі залишилися або їх колеги, зараз "правлять бал".

- Навіщо потрібна така реконструкція? Хай це гроші не державні, а лише спонсорські. Але навіщо?

Віктор Король: Як на мене (я ще одне слово скажу), найкраща реконструкція, аби ми виділили гроші, наша держава, для пошуку імен невідомих солдатів.

Один тільки факт. У центрі Києва, Поділ - братська могила. 500 воїнів. По сьогоднішній день ми не знаємо, хто, що і скільки. Це у 1941 році. А грошей немає на це.

- Пане Кулик?

Віталій Кулик: З моєї точки зору, військові реконструкції грають, по-перше, мобілізаційну роль, по-друге, культурно-просвітницьку і освітницьку роль. Багато дітей не можуть назвати навіть не те що прізвище Жукова, вони не можуть назвати роки війни. І це є свідчення і деградації і освіти, і знання про свою історію.

Подібні заходи мають у першу чергу на меті освітню роль і просвітницьку. Вони необхідні.

Якщо говорити конкретно про цю реконструкцію, то, очевидно, якщо враховувати кількість втрат, то це перемога, яка не є тією повноцінною перемогою, яку варто було б реконструювати.

Віктор Король: От з оцим згоден.

Віталій Кулик: Однак, з моєї точки зору, подібні заходи потрібні, тому що так уже склалося. Ми живемо у постмодерністському світі - необхідна картинка для популяризації. Люди не читають книжок, не ходять у бібліотеки. А їм потрібна картинка в телевізорі, їм треба мультимедійне зображення. Тому, очевидно, що подібні заходи будуть на користь.

- Сьогоднішній день у Києві вихідний. Правда, незрозуміло у кого. В одних вихідний, в інших - ні. Масштабні заходи. Це надає деякої сум'ятиці. Навіщо владі було педалювати цю тему? Якщо так, то, можливо, все-таки це не зовсім готово? Чи я помиляюся?

Віталій Кулик: Наскільки я пригадую, у більшості випадків визволення Києва були присвячені і з періодичністю раз у два років ми святкуємо з достатньо широким розмахом. Чотири рази на моїй пам'яті було рішення про визнання вихідним днем для комунальних господарств. Тому я тут не бачу якогось особливого ставлення влади до цього свята. Це один із елементів формування гуманітарної політики в контексті святкування подій, пов'язаних з Великою вітчизняною війною.

Віктор Король: Стосовно реконструкції. До мене надійшов лист із самого головного села, яке було в центрі Букринського плацдарму. З села Зарубинці. Так мені пишуть...

- Лист вже, на жаль, не встигнемо читати. Ми можемо текст листа скопіювати і поставити його на сайт, і люди зможуть його прочитати.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
важливе на свободі

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віталій кулик

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
віктор король

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пам’ятник невідомому солдату

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
йосип сталін

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Інна Кузнецова

# data[].attributes.attachment_link.title
Усі хохли - зрадники, чим більше у Дніпрі потопимо, тим краще - історик про тактику Жукова

# data[].attributes.attachment_link.description
Гості "Вашої Свободи": Віктор Король, доктор історичних наук, професор; Віталій Кулик, історик, політолог, директор Центру дослідження проблем громадянського суспільства. Інна Кузнецова: Київ хвилиною мовчання вшановує пам'ять тих, хто 70 років тому загинув у боях за столицю України, тих, хто пішов від нас у тяжкі повоєнні часи.

# data[].attributes.location_name
Корсунь-Шевченковский, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.headline
Корсунь-Шевченковский, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.subject
Корсунь-Шевченковский, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Відбивши нацистський "бліцкріг" на Москву у грудні 1941 року, радянське командування спробувало навесні 1942-го відвоювати окупований Харків. Операція провалилася - і через ослаблений фронт німецькі танки пробили шлях на Ростов-на-Дону і далі.

У травні 1942 року Гітлер розділив групу армій "Південь" на дві частини - перша рушила до Каспію уздовж Північного Кавказу. Інша, яку склала Шоста армія вермахту, взяла напрямок на Сталінград, до того місця, де Волга виступає на Захід.

Шостою армією командував генерал Фрідріх Паулюс - автор плану нападу на СРСР у 1941 році "Барбаросса".

Німецька мотопіхота місяць долала степи. Початком бойових дій вважається 17 липня 1942 року - в хуторах на захід від Дону. За кілька днів нацисти з союзниками відкинули радянські війська за Дон.

28 липня Сталін звернувся до червоноармійців з суровим наказом №227 "Ні кроку назад!" Відступ тривав і далі, але темп його сповільнився. 31 липня Гітлер наказав перекинути на допомогу Шостій армії з кавказького напрямку Четверту танкову армію. Ці сили знову подолали радянську оборону.

В кінці серпня німецькі частини нарешті прорвалися до Сталінграду. 23 серпня люфтваффе завдало масованого авіаудару, який знищив кількадесят тисяч цивільних громадян і половину будинків у місті, перетворивши арену майбутніх бойових дій на купу руїн. В цей же день перший німецький підрозділ вийшов до Волги.

Сталінград був промисловим центром Півдня Росії - тут розташовувалися металургійний комбінат "Красний Октябрь" і артилерійський завод "Барикади". В 1930-х американці в рамках радянської індустріалізації побудували тут тракторний завод, який виробляв і танки.

Всі ці величезні виробничі майданчики перетворилися на поле бою. У вересні 1942 року війна точилася вже в самому Сталінграді - виснажливі позиційні бої у руїнах промислового міста. Як у Першу світову - по кілька метрів щодня, то в один бік, то в інший.

Німецька штурмова група в руїнах заводу. Сталінград, осінь 1942 року

Німецька військова доктрина передбачала щільну взаємодію піхоти з авіацією, танками та артилерією. Радянські війська протиставили вермахту іншу тактику - бути якомога ближче до противника, щоб він боявся ударити гарматами чи авіабомбами по своїм силам.

Обидві сторони активно використовували штурмові групи - як і в Першу світову війну, це були зведені піхотні підрозділи зі штурмовою зброєю і великою кількістю гранат, посилені саперами і артилерією.

Вони воювали у руїнах будинків і цехів - за кожен окремий поверх і навіть кімнату. Ставили мінні заслони, ховали у купах цегли снайперів. Часто застосовували міномети, які могли бити по закритих позиціях. Різалися врукопашну.

Сталінград - місто в степу, тому всі вцілілі висотні споруди були важливими для бойових дій. За такі будинки билися особливо наполегливо, тижнями.

Епіцентром кривавих боїв став Мамаїв курган - "висота 102,0 м", пагорб над містом, з якого було видно весь Сталінград, уключно з протилежним берегом Волги. Він кілька разів переходив із рук у руки. У лютому 1943 року, вже після розгрому німців, курган так і залишився безсніжним - сніг танув від жевріючого попелу бою.

Німці в кількох місцях прорвалися до Волги, але в радянських військ залишалося кілька вузьких плацдармів. Зі східного берегу річки їх підтримувала важка артилерія. Німці, у свою чергу, без кінця бомбили переправи на Волзі (навіть окремі човни), щоб зірвати постачання боєприпасами та евакуацію поранених.

Мешканці міста, які не встигли евакуюватися зазделегідь, жили тут же, в норах у землі, в епіцентрі битви. Так тривало 200 днів.

19 листопада радянські війська розпочали контрнаступ - операцію "Уран", в результаті якої відрізали Шосту армію вермахту від наземного постачання. Через небажання Гітлера відступати від Сталінграду час на прорив було втрачено. Авіація організувала повітряний міст, але Червона армія знищувала один аеродром за іншим, і в січні 1943 року летіти до генерала Паулюса треба було аж із Горлівки чи Донецька.

Без палива, боєприпасів і продуктів, без авіаційної підтримки Шоста армія була приречена. Люті степові морози довершили справу. 30 січня, коли вже все було зрозуміло, Гітлер підвищив Фрідріха Паулюса до фельдмаршала і послав привітальну радіограму, в якій поміж іншого були слова "жоден німецький фельдмаршал не потрапляв у полон".

Паулюс не застрілився і 31 січня потрапив у полон, привітавши командування 64-ої радянської армії нацистським вітанням "Хайль Гітлер!". Він відмовився підписати наказ про капітуляцію Шостої армії. Улітку 1944 року фельдмаршал приєднався до антигітлерівського комітету "Вільна Німеччина", а після смерті Сталіна його відпустили в Німеччину. Східну.

2 лютого 1943 року переважна більшість оточених у Сталінграді нацистських військ припинила опір. Цей день вважається кінцем Сталінградської битви. Ущент зруйноване місто пропонувалося залишити як музей, але його відбудували, часто ті ж таки полонені німці. В часи Хрущова Сталінград перейменували - але не в царський Царицин, а в нейтральний Волгоград.

Сама ж битва вважається поворотним пунктом у перебігу Другої світової на теренах Європи. Досі непереможному Вермахту було завдано страшної поразки. Стосунки Третього рейху з союзниками були ускладнені, і навпаки, в окупованих нацистами країнах посилився вплив рухів Опору. Слово "Stalingrad" писали на міських стінах - як листівку.

Особливий ефект новина про радянську перемогу спричинила у Франції. Знищена під Сталінградом 6-та армія Вермахту у 1940 році захопила Париж, а тепер її не існувало. В 1946 році одна з площ на півночі французької столиці отримала назву Сталінградська, перейменували й тамтешнє метро.

Станція "Сталінград" - пересадковий вузол паризького метро. Фото: Григорій СЕМЕНЧУК, Павло СОЛОДЬКО

Саме зі Сталінградської битви почалося звільнення України від нацистів. 18 грудня 1942 року наступаючі радянські війська вибили німців із села Півнівки Мілівського району нинішньої Луганщини. Уряд Української РСР, який перебував на евакуації у башкирській Уфі, отримав хоча б якусь територію. Через кілька тижнів було звільнено значні частини Донбасу і Харківщини.

За даними академічних істориків Олександра Лисенка та Івана Муковського (тут і далі - книга "Звитяга і жертовність. Українці на фронтах Другої світової війни"), 9-11% бійців радянської армії у Сталінградській битві були українцями.

У першій дозволеній радянською владою "правді про Сталінград", у романі киянина Віктора Некрасова "В окопах Сталінграду" постійно присутні ці чумаки і фесенки:
"Он умирает на моих глазах - не молодой уже, лет сорока. Его ранило разрывной пулей в правую руку, чуть пониже локтя. Он все время боялся, что ему ампутируют руку. До войны он был токарем по металлу. - Як же це так - без руки? - говорил он, осторожно укладывая привязанную к дощечке от патронного ящика руку на колено.- Без руки в нашому дiлi нiяк не можна. Краще б ногу вже".
У складі військ Сталінградського фронту було кількадесят тисяч українців. 112 людей отримало за участь у битві звання Героя Радянського союзу, 15 із них - українці.

29% бійців 62-ій армії (її командний пункт був на Мамаєвому кургані) були нашими земляками. У складі 13-ої гвардійської стрілецької дивізії, яка переправилися у вересні 1942-го через Волгу на допомогу Сталінграду, було 6% українців.

В цитованих істориками нагородних листах сухою військовою мовою розповідається про подвиги солдат з УРСР: "грамотно організував бій... уміло розставив вогневі засоби... особистим прикладом... діяв рішуче і відважно... будучи пораненим, продовжив... знищив... захопив... нагороджений".

Таким внеском у перемогу над нацизмом наша влада мала би пишатися і частіше нагадувати іншим країнам, де плутають "радянське" з "російським".

Справжня кількість людських смертей у цій битві невідома. За останніми даними, радянські війська втратили близько 1,15 млн людей, з них близько 480 тисяч - мертвими. Німці і союзники втратили близько 850 тисяч, із них 150 тисяч - мертвими. Ще близько 100 тисяч німців помре у полоні. Плюс іще кількадесят тисяч цивільних.

Переважна більшість загиблих досі знаходиться на невеликій території в Центральному районі Сталінграду. Їх регулярно відкопують під час будівельних і ремонтних робіт.

А концентрацією солдатських решток є все той же Мамаїв Курган (недалеко звідси була розташована столиця Золотої Орди Сарай, знищена Кримським ханством у XVI сторіччі, але навряд чи назва стосується легендарного ординського темника Мамая).

Частину з них поховали у братських могилах. А кількадесят тисяч учасників битви, яку називають найкривавішою в історії людства, досі лежать на схилах пагорба, вперемішку з іржавим залізом. На вершині пагорба стоїть грандіозний монумент висотою 85 метрів - розпочатий за Хрущова, закінчений за Брежнєва.

Монумент "Батьківщина-Матір кличе" (відкритий у 1967-му) на Мамаєвому кургані. Внизу видно місто і Волгу - як і 70 років тому назад. Фото: 134.su

Якщо "Велика вітчизняна" була основою брежнєвського і путінського історичного міфу, то Мамаїв курган - його енергетичний осередок.

З нагоди 70-річчя Сталінградської битви волгоградські депутати вирішили знову називати своє місто Сталінградом - хоча б шість разів на рік.

Давайте ще раз подивимося на фотохроніку 1942-43 рр.
Дивіться також: Волгоград перейменували на Сталінград
Останні листи із Сталінграду. Що писали німці за дні до капітуляції "Шевченко з України". Написи на стінах Рейхстагу. 1945 рік Від Дніпра до Ельби. Чотири Українські фронти

# data[].attributes.attachment_link.title
Сталінградська битва. Як це було. ФОТО

# data[].attributes.attachment_link.description
10% бійців радянської армії у Сталінграді були українцями. ...Вони воювали у руїнах будинків і цехів - за кожен окремий поверх і навіть кімнату. Ставили міни, різалися врукопашну. Як у Першу світову - по кілька метрів щодня.

# data[].attributes.location_name
Бабин Яр, Киев, Украина

# data[].attributes.headline
Бабин Яр, Киев, Украина

# data[].attributes.subject
Бабин Яр, Киев, Украина

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр: як нацисти хотіли приховати свої злочини

# data[].attributes.location_name
Харьков, Харьковская область, Украина

# data[].attributes.headline
Харьков, Харьковская область, Украина

# data[].attributes.subject
Харьков, Харьковская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2

ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942

Бібліографічне посилання: Лисенко О.Є., Пилявець Р.І.ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 10: Т-Я / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2013. - 688 с.: іл.. - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=kharkivska_bytva_1942 (останній перегляд: 13.05.2022)
Енциклопедія історії України ( Т. 10: Т-Я ) в електронній біблотеці

ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 - бойові дії рад. військ Південно-Західного фронту і правого крила Південного фронту Пд.-Зх. напрямку (головкоманд. - Маршал Рад. Союзу С.Тимошенко, нач. штабу - генерал-лейтенант І.Баграмян, член військ. ради і представник Ставки Верховного головнокомандування - М.Хрущов) проти військ нім. групи армій " Південь" (команд. - генерал-фельдмаршал Ф. фон Бок) на харків. стратегічному напрямку, проведені 12-29 травня 1942 з метою розгрому угруповання військ противника і створення умов для подальшого наступу.

У сучасній укр. та рос. історіографії домінує погляд, згідно з яким у роки Великої вітчизняної війни Радянського Союзу 1941-1945 відбулися чотири битви за Харків, і воєнні дії сторін у травні 1942 вважаються другою битвою за місто. Окремі вітчизн. історики небезпідставно виокремлюють сім битв за Харків, проведених між рад. і нім. військами впродовж 1941-43, серед яких травнева битва 1942 є четвертою. За своїми результатами й наслідками Харків. битва 1942 належить до числа найбільш невдалих операцій Червоної армії, проведених у роки війни.

Співвідношення сил і засобів рад. військ і противника на початок операції було приблизно рівним.

Наступ Пд.-Зх. фронту розпочався 12 травня. За 3 дні ударні угруповання фронту прорвали оборону противника і просунулися на 18-25 км (28-ма армія) на пн. від Харкова і на 25-50 км (6-та армія й оперативна група генерал-майора Л.Бобкіна) - на пд. напрямку. Виникли вигідні умови для введення в бій рухомих з'єднань з метою розвитку успіху, проте командування фронту, введене в оману даними розвідки про зосередження в районі Змієва великого танк. угруповання противника, затримало введення в бій танк. корпусів. Наступаючі війська виснажили свої сили, і темп просування в наступні дні різко сповільнився. 17 травня командування фронту ввело в бій 21-й танк. корпус, але сприятливий момент було втрачено. Відсутність активних наступальних дій на ін. ділянках фронту дала можливість противникові безперешкодно перекинути до місць прориву свої резерви з ін. напрямків. На той час нім. командування зуміло створити сильне ударне угруповання біля основи Барвінківського виступу проти 9-ї армії Пд. фронту. Війська армійської групи "Клейст" мали перевагу над 9-ю армією в піхоті в 1,5 раза, в артилерії - у 2, у танках - у 6,5 раза. Командування Пд.-Зх. напрямку і Пд. фронту недооцінило небезпеку можливого удару противника у смузі оборони 9-ї армії і не вжило відповідних заходів.

17 травня нім. війська перейшли в наступ, розпочавши операцію "Фрідерікус-1", і прорвалися в тил гол. ударного угруповання Пд.-Зх. фронту. Одночасно вони завдали контрударів з півночі та півдня по флангах ударного угруповання 28-ї армії. Незважаючи на це, війська Пд.-Зх. фронту за наказом Ставки Верховного головнокомандування продовжували наступ на Харків, що ще більше ускладнило обстановку. Тільки в 2-й пол. дня 19 травня, коли катастрофічні наслідки вже стали незворотними, головкомандувач Пд.-Зх. напрямку за особистим погодженням Й.Сталіна віддав наказ військам фронту перейти до оборони на Барвінківському виступі. Це рішення виявилося запізнілим і вже не могло суттєво вплинути на результати бойових дій. 23 травня війська армійської групи "Клейст" з'єдналися на пд. від Балаклії з військами 6-ї армії генерал-лейтенанта Ф.-В.Паулюса, перерізавши рад. військам шляхи відходу з Барвінківського виступу за р. Сіверський Донець. Спроба деблокувати їх ударом ззовні силами 38-ї армії успіху не мала. Невеликими групами вони проривалися через фронт противника й переправлялися на сх. берег Сіверського Дінця. З оточення вийшли бл. 22 тис. осіб.

У результаті розгрому рад. військ під Харковом припинили існування 6-та і 57-ма армії, армійська група генерал-майора Л.Бобкіна, 2 танкові та 3 кавалерійські корпуси. Зазнала важких втрат і 9-та армія. Більшість воєначальників і командирів Червоної армії розділили долю своїх військ. В оточенні загинули або пропали безвісти: заст. командуючого військами Пд.-Зх. фронту генерал-лейтенант Ф.Костенко, командувачі армій генерал-лейтенанти А.Городнянський і К.Подлас, члени військ. рад армій бригадні комісари І.Власов і А.Попенко, командуючий кавалерійс. групою генерал-майор Л.Бобкін, генерал-майори А.Анісов, Ф.Маляров, Д.Єгоров, З.Кутлін, І.Васильєв, генерал-майор Ф.Матикін, який відзначився під час оборони Києва, та багато ін. командирів з'єднань і частин. За офіц. даними, заг. втрати рад. військ становили понад 277 тис. червоноарійців і командирів, із них безповоротні (убитими, зниклими безвісти або захопленими в полон) - бл. 171 тис., санітарні - понад 106 тис. осіб, втрачено 775 танків, 5058 гармат. За ін. даними та оцінками окремих істориків, втрати Червоної армії в Х.б. тільки полоненими сягали понад 200 тис. осіб, а заг. людські втрати перевищили 300 тис. осіб.

1. Муковський І.Т., Лисенко О.Є. Звитяга і жертовність: українці на фронтах Другої світової війни. К., 1996

2. Безсмертя: Книга пам'яті України: 1941-1945. К., 2000

3. Антипов В., Карленко Д. Небо над Харьковом: май 1942. Х., 2006

4. Быков К.В. Харьковский котел: 1942 год: крушение надежд. М., 2007

5. Абатуров В.В., Португальский Р.М. Харьков - проклятое место Красной Армии. М., 2008

6. Грицюк В.М. Стратегічні та фронтові операції Великої Вітчизняної війни на теренах України. К., 2010

7. Пилявець Р.І. Трагедія під Харковом, травень 1942 р. (до 70-річчя Харківської битви 1942 р.). "Воєнно-історичний вісник", 2012, № 2

див. також ресурси Електронної бібліотеки "Україніка" (НБУВ)
Посилання:
БАГРАМЯН ІВАН ХРИСТОФОРОВИЧ

БАЛАКЛІЯ

БОК ФЕДІР ФОН

ХАРКІВ

ХРУЩОВ МИКИТА СЕРГІЙОВИЧ

КИЇВ

ПІВДЕНЬ, ГРУПА АРМІЙ

ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ ФРОНТ

ПІВДЕННИЙ ФРОНТ

СТАЛІН ЙОСИФ ВІССАРІОНОВИЧ

ВЕЛИКА ВІТЧИЗНЯНА ВІЙНА РАДЯНСЬКОГО СОЮЗУ 1941-1945 РР.

ЗМІЇВ
Пов'язані терміни:
ХАРКІВСЬКА ОПЕРАЦІЯ 1942

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2 ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 Бібліографічне посилання: Лисенко О.Є., Пилявець Р.І.ХАРКІВСЬКА БИТВА 1942 [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 10: Т-Я / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2013.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
30 жовтня 1941 року розпочалася восьмимісячна оборона Севастополя, падіння якого знаменувало ліквідацію стратегічного радянського плацдарму в Криму, що давав вихід на всю чорноморську акваторію. Німецькі сили, що звільнилися після операції "Лови осетра", спрямували під Ленінград та на підсилення операцій на Кавказі й Таманському півострові. На обкладинці: Зенітна батарея на фоні Південної бухти, Севастополь, 1942 рік

На першому етапі Німецько-радянської війни Крим не входив до стратегічних цілей німецького командування, окреслених у плані "Барборосса", й мав бути взятий після форсування Дніпра. Однак напади радянської авіації з кримських авіабаз на нафтопереробні заводи у Румунії змусили переглянути пріорітети, і директивою №33 від 23 липня 1941 року було віддано наказ знищити "плавучий авіаносець", як означив Крим Адольф Гітлер. Перші німецькі і румунські підрозділи дісталися півострову 12 вересня, проте розпочати наступ на нього змогли лише після знишення п'яти радянських армій під Києвом і ще двох під Мелітополем на початку жовтня.

На кінець жовтня гарнізон Севастополя нараховував близько 21 тисячі осіб, озброєних 150 польовими і береговими гарматами, і був захищений трьома рубежами оборони. Перший бій на підступах до міста відбувся 30 жовтня 1941 року в районі села Миколаївка - наступ німецького розвідувального підрозділу був відбитий. За три дні до першої лінії укріплень підійшли передові частини армії Манштейна.

4 листопада відповідно до наказу командуючого військами Криму віце-адмірала Гордія Левченка був утворений Севастопольський оборонний район (СОР), який з 19 листопада очолив віце-адмірал Філіп Октябрський. Командування ухвалило рішення про передислокацію до СОР Приморської армії (дісталася Севастополя 9 листопада), внаслідок чого його чисельність збільшилась до понад 50 тисяч осіб. На його озброєнні було 170 гармат та 180 мінометів, 100 літаків. Складність і хиткість становища ізольованого гарнізону навряд чи була незрозумілою Ставці Верховного головнокомандування, однак у Кремлі вирішили пожертвувати десятками тисяч військових заради стратегічних цілей унеможливити запланований на квітень 1942 року наступ німців на Волгу та Кавказ.

Перший штурм Севастополя тривав з 11-го до 21 листопада 1941 року, другий - з 17 грудня по 1 січня 1942 року. Його вдалося дещо загальмувати завдяки Керченсько-Феодосійській десантній операції, що розпочалася 25 грудня, проте оточення і знищення трьох радянських армій (загальні втрати склали 300 тисяч чоловік) привели до повного розгрому спеціально створеного у січні 1942 року Кримського фронту. Після евакуації наприкінці травня 1942 року радянських військ практично з усього Криму захоплення Севастополя стало питанням часу.

Проти Приморської армії, сформованої в кінці травня з оборонців Севастополя, німці виставили 10 піхотних дивізій (204 тис. осіб), 670 гармат калібру 75-420 мм, 655 протитанкових гармат, 720 мінометів, 615-міліметрові мортири "Одін" і "Тор", а також унікальну надважку 807-міліметрову гармату "Дора", розрахунок і допоміжні служби якої складали 4 тисяч осіб. Насиченість артилерією становила 60 гармат і мінометів на кілометр фронту, завдяки чому при наступі на Севастополь німці встановили абсолютний рекорд в Другій Світовій війні зі щільності і масованості артилерійської операції. Вагому підтримку артилеристам та піхоті надали 150 бомбардувальників та літаків-торпедоносців. Тактика штурмових груп, за задумом Манштейна, в сукупності з масованим бомбардуванням мала забезпечити злам радянської оборони.

Німецька надважка залізнична артилерійська 807-міліметрова гармата "Дора", призначена для руйнування фортифікаційних укріплень. Під час штурму Севастополя розміщувалось у спеціальному укритті, вирубаному в скельному масиві в районі Бахчисарая, і випустила по місту 53 семитонних снаряда

Загалом до Кавказу врешті добрались 559 осіб комскладу, 1116 молодшого комскладу та рядових. Решта намагалися врятуватися на саморобних плотах чи прорватися в гори до партизанів.

Із взяттям 4 липня півострова Херсонес завоювання німцями Криму було закінчене. На відзнаку цього успіху ще напередодні генерал-полковник Еріх фон Манштейн був підвищений у званні до фельдмаршала.

Німці захопили 97 тисяч полонених (серед них - останній командувач оборони Севастополя генерал Петро Новіков), 631 гармату й 26 танків. Німецькі втрати склали 4 337 вбитими, 1591 зниклими без вісти, понад 18 тисяч пораненими. Втрати Приморської армії з 1 січня 1942 року і до падіння Севастополя обраховувалися 5 139 загиблими, 62 871 пропалим без вісти, 1 108 - небойовими.

Згодом відредагована істориками і пропагандистами оборона Севастополя стала однією з системотвірних складових радянського міфу про Велику вітчизняну війну, в якому не було місця згадкам про цинізм і безвідповідальність влади, здатної жертвувати мільйонами співгромадян заради тактичних і стратегічних міркувань. 22 грудня 1942 року була затверджена медаль "За оборону Севастополя". Указом Президії ВР СРСР від 8 травня 1965 року Севастополю присвоєно звання "Місто-герой".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
крим (півострів)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
німецько-радянська війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оборона севастополя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лариса якубова

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 30 жовтня 1941 : Оборона Севастополя

# data[].attributes.attachment_link.description
30 жовтня 1941 року розпочалася восьмимісячна оборона Севастополя, падіння якого знаменувало ліквідацію стратегічного радянського плацдарму в Криму, що давав вихід на всю чорноморську акваторію. Німецькі сили, що звільнилися після операції "Лови осетра", спрямували під Ленінград та на підсилення операцій на Кавказі й Таманському півострові.

# data[].attributes.location_name
Дніпровська ГЕС, Дніпрогес, Запорожье, Запорожская область, Украина

# data[].attributes.headline
Дніпровська ГЕС, Дніпрогес, Запорожье, Запорожская область, Украина

# data[].attributes.subject
Дніпровська ГЕС, Дніпрогес, Запорожье, Запорожская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Християни для України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
18 серпня 1941 року за наказом Йосипа Сталіна була підірвана найпотужнішої в СРСР гідроелектростанції - ДніпроГЕС.

За три дні до події в Запоріжжя прибув інженер-полковник Червоної Армії Борис Епов, який взяв на себе керівництво знищенням інфраструктури міста перед наступом німецького Вермахту. Одним із ключових його завдань було паралізувати роботу найбільшої гідроелектростанції та унеможливити для німців процес переправи через Дніпро. Виконуючи наказ найвищого керівництва, Епов наказав інженерному батальйону НКВС, закласти на греблі близько 20 тонн вибухівки і підірвати її та залізничний міст через річку. Здійснив це Олексій Петровський - начальник відділу воєнно-інженерного управління штабу Південного фронту.

Особливий цинізм інциденту проявився в спонтанності його реалізації та ігноруванні ініціаторами підриву необхідності повідомити про це місцевих жителів. Ба більше, про наміри Сталіна стосовно ДніпроГЕС не повідомили не лише місцевих жителів, але й партійне керівництво міста й навіть військові підрозділи, що прибули в місто під натиском фронту. Внаслідок величезної хвилі після вибуху загинуло чимало червоноармійців, які саме в цей час переправлялися на лівий берег Дніпра.

За різними підрахунками, в результаті знищення греблі загинули до 100 тисяч людей, більшість з яких - це мешканці сіл і містечок, які були затоплені за кілька хвилин. Зона повені сягнула десятків кілометрів.
Деякий час інформацію про справжні обставини руйнування греблі приховувалися і навіть поширювалася неправдиві чутки про німецьку диверсію і відповідальність Вермахту за скоєне. Однак пізніше стало відомо, що виконавцями підриву Дніпро ГЕС були Борис Епов та Олексій Петровський, які спочатку були арештовані радянською контррозвідкою як диверсанти, проте після втручання в справу військового керівництва, їх відпустили, бо наказ підірвати греблю дав особисто Йосип Сталін.

Підрив ДніпроГЕС став не просто ліквідацією індустріального об'єкта, але й знищенням основного постачальника електроенергії в місто. Однак після підриву електростанції менш як через два місяці гребля була відновлена, а через рік запрацювала й електростанція, відновлена вже німецькими інженерами. Коли німецькі війська відступали в 1943 році, то повторно підірвали електростанцію, але лише технічну її частину (гребля зруйнована не була). Пізніше на Нюрнберзькому процесі радянська сторона намагалася перекласти провину за підрив греблі на німців, але переконливих доказів цього надано не було.

Руйнація ДніпроГЕС влітку 1941 року - це один з найтрагічніших інцидентів політики "випаленої землі", що здійснювалася в ході відступу Червоної Армії на Схід. Кількість жертв трагедії вражає, як і розмах кампанії зі знищення усього цінного в містах і селах без найменшої потреби перейматися долею цивільного населення, яке залишалося без запасів продовольства (поля з урожаєм також спалювалися) та зі знищеною інфраструктурою перед наближенням холодної пори року.

# data[].attributes.attachment_link.title
18 серпня 1941 року радянські війська підірвали ДніпроГЕС - ХдУ

# data[].attributes.attachment_link.description
18 серпня 1941 року за наказом Йосипа Сталіна була підірвана найпотужнішої в СРСР гідроелектростанції - ДніпроГЕС. За три дні до події в Запоріжжя прибув інженер-полковник Червоної Армії Борис Епов, який взяв на себе керівництво знищенням інфраструктури міста перед наступом німецького Вермахту. Одним із ключових його завдань було паралізувати роботу найбільшої гідроелектростанції та унеможливити для німців процес переправи через Дніпро.

# data[].attributes.location_name
Одесса, Одесская область, Украина

# data[].attributes.headline
Одесса, Одесская область, Украина

# data[].attributes.subject
Одесса, Одесская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українопедія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оборона Одеси (1941)

Велика Вітчизняна війна

300px
Меморіал героїчної оборони Одеси на місці 411-ї берегової батареї

Дата

5 серпня - 16 жовтня 1941 poky

Місце

Одеса, СРСР

Підсумок

72-денна оборона міста завершилася евакуацією радянських військ

Противники

СРСР

Третій Рейх

Командири

Г. В. Жуков

І. Ю. Петров

Г. П. Софронов

П. С. Октябрський

Файл:Flag of Romania svg.pngАлександру Іоаніті†

Файл:Flag of Romania svg.png Ніколає Чуперка

Файл:Flag of Romania svg.png Йосіф Якобіч

Еріх фон Манштейн

Сили сторін

86 000, 240 гармат, Чорноморський флот і біля

55 000 одеситів (народне ополчення).

340 223, 4-а румунська армія (12 дивізій, одна з них - танкова та сім бригад) і частини 72-ї німецької піхотної дивізії.

Військові втрати

41 268 (16 578 вбитими і зниклими безвісти, 24 690 поранених)

151 літак Інша оцінка: 60,000 загалом

92 545 (17 729 вбитими, 63 345 поранених, 11 471 зниклими безвісти)

19 танків

20 літаків

Оборона Одеси (5 серпня - 16 жовтня 1941) - оборонна операція військ Окремої Приморської армії і Чорноморського флоту в роки Другої світової війни з метою утримання міста Одеса від німецько-румунських військ.

Хід оборонної операції

До початку німецько-радянської війни Одеса не була підготовлена в інженерному відношенні до оборони з берега. Значною мірою це пояснюється тим, що Одеська ВМБ, згідно з існуючими на той період керівними документами, вважалася тиловою базою і не готувалася до кругової оборони. З іншого боку, для цього відносно нового оперативного з'єднання Чорномрського флоту не існувало єдиного плану оборони з суші, моря і повітря.

4 серпня Народний комісар Військово-Морського Флоту СРСР наказав командувачу Чорноморським флотом організувати оборону Одеси з сухопутного напрямку, а на наступний день, 5 серпня надійшов наказ Ставки Верховного Головнокомандування про підготовку оборони міста. 8 серпня Одеса була об'явлена на осадному становищі, а 13 серпня румунсько-німецькі війська вийшли до Чорного моря на схід від Одеси і повністю блокували її з суші, остаточно відрізавши її від військ Південного фронту.

19 серпня, вже під час перших оборонних боїв, директивою Ставки ВГК був затверджений план заходів з організації оборони міста і сформований Одеський оборонний район (ООР) на чолі з командиром Одеської військово-морської бази контр-адміралом Гаврилом Васильовичем Жуковим. До складу району увійшли сили Одеської ВМБ і Приморської армії (25-а і 95-а стрілецькі дивізії, які раніше входили в 9-у армію, 1-а кавалерійська дивізія та деякі частині посилення). Командувач армією генерал-лейтенант Георгій Павлович Софронов був призначений заступником командира ООР (з 5 жовтня - генерал-майор Іван Юхимович Петров).

Організація оборони Одеським оборонним районом

Будівництво оборонних рубежів ООР явно відставало від розвитку обстановки. До 19 серпня були частково підготовлені три рубежі оборони: передовий - за 20-25 км від міста, головний - за 15 км від Одеси, і тиловий на околицях міста. лінія оборони складалася з трьох секторів оборони: східного, західного і південного (морського).

Не зважаючи на те, що передовий рубіж оборони був підготовлений лише на 40 %, він запобігав обстрілу міста і порту дивізійною і корпусною артилерією противника. 25-та стрілецька дивізія Приморської армії займала оборону по фронту близько 25 км, 95-а - 20 км. Завдяки використанню в цілях сухопутної оборони берегової і корабельної артилерії щільність вогневої системи оборони на найважливіших напрямках становила до 50 стволів середнього і малого калібру на 1 км фронту.

15 серпня війська 4-ї румунської армії здійснили першу спробу наступу на Одесу у напрямку Сичавка - Булдинка, але наступ успіху не мав. Через три дні, 18 серпня, румунські війська розгорнули наступ по всьому сухопутному фронту і, в ході триденних запеклих боїв, до 20 серпня вийшли в район Карсталь (28 км північно-західніше Одеси) - Вигода. Надалі, до 27 серпня румуни просунулися на рубіж Гільдендорф - Олександрівка, що дозволило йому здійснювати обстріл міста і порту корпусною та армійською артилерією місто, порт і підходи до останнього з моря. 12 вересня, отримавши підкріплення, румунські війська спрямували головний удар на Дальник: вихід рнумунів в район між населеними пунктами Гросслібенталь і Клейнлібенталь, а також на західний берег Сухого лиману створив пряму загрозу морським перевезенням в Одесу, збільшив можливості обстрілу міста.

14 вересня військова рада ООР була змушена запросити термінову допомогу у зв'язку з браком підкріплень. 17 вересня в Одесу з Новоросійська була перекинута повнокровна кадрова 157-а стрілецька дивізія загальною чисельністю 12 600 чоловік під командуванням полковника Дмитра Томілова. Поповнення з резерву Ставки дозволило приступити до підготовки контрудару в Східному секторі оборони.

22 вересня з метою оточення і знищення лівофлангового угруповання противника в районі Нова Дофінівка - Олександрівка 157-а і 421-а стрілецькі дивізії нанесли контрудар по позиціям 13-ї і 15-ї піхотних дивізій румун з одночасним комбінованим повітряно-морським десантом в найближчий тил румунських військ в районі села Григорівка. В результаті контрудару румуни змушені були в кінці вересня перейти до оборони на всьому фронті під Одесою. Однак ситуація, що склалася до того часу на південному крилі радянсько-німецького фронту, була така, що подальше утримання Одеської військово-морської бази ставало все менш доцільним. 30 вересня Ставка Верховного Головнокомандування прийняла рішення про евакуацію Одеського оборонного району, яка і була проведена в період з 1 по 16 жовтня 1941 року.

Участь в обороні Чорноморського флоту

З початку війни на підходах до Одеської ВМБ був виставлений корабельний дозор, створені загони з оборони важливих об'єктів, створені пости спостереження, оповіщення і зв'язку. В морському секторі виставлені шхуни з аеростатами загородження і плавучі зенітні батареї.

Військові раді Чорноморського флоту було дано вказівку утримувати Одесу до кінця, незалежно від стану прав на сухопутному фронті, у випадку оточення міста забезпечити підтримку з моря, на Тендрівській косі організувати базу для прикриття морських перевезень.

Основними завданнями сил флоту під час оборони Одеси були:
доставка морем поповнень військ і озброєнь, евакуація важливих в економічному значенні вантажів;
вогнева підтримка корабельною артилерією і авіацією флоту, вогнем берегових батарей військ Одеського оборонного району;
сприяння сухопутним військам в нанесенні контрударів проведенням морських десантів;
на останньому етапі оборони - евакуація військ і техніки Приморської армії в Севастополь.

В боях за Одесу важливу роль зіграли артилерійські удари, які здійснювалися крейсерами, есмінцями і канонерськими човнами ЧФ. На початковому етапі оборони артилерійська підтримка військ покладалася на загін кораблів Північно-західного району (крейсер "Комінтерн", есмінці "Шаумян", "Незаможник", канонерські човни "Красная Армєнія", "Красная Абхазія", "Красная Грузія", "Красная Аджарія"). Слід зазначити, що усі ці кораблі мали застаріле артозброєння, тому в подальшому командування флоту до артилерійських ударів залучало і кораблі з основного складу сил флоту. За час оборони міста в артилерійській підтримці військ ООР взяло участь 22 кораблі Чорноморського флоту - усього з цією метою було зроблено 165 виходів в район Одеси. Всього було випущено близько 15 тис. снарядів. Однак переважна більшість артстрільб здійснювалася по площам, тому вони були малоефективні. Найбільшу інтенсивність артилерійська підтримка з моря мала під час проведення Григорівського десанту.

Крім корабельної артилерії активну участь в обороні Одеси брала берегова артилерія Одеської ВМБ: два дивізіони стаціонарної артилерії калібру від 130 до 203 мм і один дивізіон рухомих батарей калібру 152 і 203 мм. 25 серпня, коли стаціонарні берегові батареї опинилися під загрозою захоплення біла підірвана 412-а берегова батарея, а 30 серпня - 21-а. Усі три батареї 42-го окремого артдивізіону були підірвані в останній день евакуації. З п'яти рухомих батарей три були в подальшому евакуйовані в Севастополь, а дві ті що прикривали відхід військ - підірвані.

Військово-повітряні сили флоту на одеських аеродромах були нечисельні - на початок оборони 69-й винищувальний авіаполк налічував 41 літак, тому з 22 серпня підтримку військ ООР здійснювали основні сили ВПС ЧФ. Всього було здійснено близько 7 тис. літако-вильотів.

Найбільшою успішною бойовою задачею флоту в період оборони Одеси було проведення 22 вересня тактичного морського десанту в районі села Григорівка на підтримку контрудару 157-ї і 421-ї стрілецьких дивізій в Східному секторі оборони.

За період оборони транспортний флот Чорноморського басейну (не враховуючи рейси суден допоміжного флоту ЧФ і бойових кораблів) здійснив 911 рейсів з Севастополя в Одесу і на-зворот загальним тоннажем 4 млн. тон. Транспортами і бойовими кораблями ЧФ в обох напрямках було перевезено 195 тис. бійців і офіцерів. З Одеси було евакуйовано понад 300 тис. цивільного населення, 80 великих і середніх підприємств. Есмінці, тральщики і сторожові катери здійснили понад 700 виходів в море для охорони конвоїв і окремих транспортів.

Згідно з рішенням Ставки ВГК з 1 по 16 жовтня Чорноморський флот здійснював евакуацію Одеського оборонного району на Кримський півострів. Під час евакуації було евакуйовано 86 тис. військових і 15 тис. цивільного населення, 1158 автомашин, 462 гармати, 14 танків, 36 бронемашин, 163 трактори, понад 25 тис. тон різних вантажів.

Евакуація військ з Одеси відбулась без втрат і несподівано для ворога. Війська Приморської армії евакуйовані з Одеси, були спрямовані на оборону Севастополя. Радянські війська, що протягом 72 днів обороняли місто, стримували значні сили німецько-румунських військ, завдавши їм значних втрат. Оборона міста давала можливість Чорноморському флоту впродовж другої половини 1941 року контролювати всю акваторію Чорного моря, загрожуючи узбережжю Румунії та її нафтовим родовищам.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оборона Одеси (1941)

# data[].attributes.attachment_link.description
Оборона Одеси (5 серпня - 16 жовтня 1941) - оборонна операція військ Окремої Приморської армії і Чорноморського флоту в роки Другої світової війни з метою утримання міста Одеса від німецько-румунських військ. До початку німецько-радянської війни Одеса не була підготовлена в інженерному відношенні до оборони з берега.

# data[].attributes.location_name
Київ, Украина

# data[].attributes.headline
Київ, Украина

# data[].attributes.subject
Київ, Украина

# data[].attributes.attachment_link.title
Битви за Київ I Пишемо історію

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.headline
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.subject
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Попередні статті про Уманський котел.

Місто Умань було взято о 8.30 годині ранку 1 серпня, на 40-й день війни, після штурму 419-го і 420-го піхотних полків Вермахту. Прорив через місто дозволив до вечора 1 серпня зайняти район Гроздєво і Гереженівки.

7 серпня, до 12 години дня, гірські єгері 49-го гірськострілецького корпусу взяли Підвисоке.

13 серпня опір оточених в котлі радянських військ фактично припинився і настала пора підбивати підсумки боїв в районі Умані. Вранці в місто прилетіли начальник Генерального штабу сухопутних військ Німеччини генерал Ф. Гальдер, начальник оперативного відділу генерал Хайзінгер і прибули начальник штабу групи армій "Південь" генерал Зоденштерн і начальники штабів 6, 11, 17-ї армій і 1-ї танкової групи. Висока нарада зібралася в будинку Педагогічного інституту, одна з аудиторій якого спеціально була підготовлена ​​для цього заходу.

Ф. Гальдер констатував, що поставлені завдання військами групи армій "Південь" в районі Умані повністю виконані, і поставив перед військами нові завдання.

13 серпня закінчувався 53-й день німецько-радянської війни!

За німецьким зведеннями в "Уманському котлі" було взято в полон 103 тисячі (!) осіб, в тому числі крім двох командуючих арміями - генерал-лейтенанта Музиченко і генерал-майора Понєдєліна (після війни розстріляного за вироком Військової колегії Верховного Суду) - чотири командири корпусів і одинадцять командирів дивізій.

Таким чином є всі підстави говорити про розгром в тому районі управлінь двох армій і військ трьох армій, а також ряду з'єднань зі складу фронтових резервів.

Наказ № 270

16 серпня 1941 року вийшов наказ № 270 Ставки Верховного Головного Командування РСЧА "Про відповідальність військовослужбовців за здачу в полон і залишення ворогові зброї". [ Наказ подаємо в оригінальній орфографії російською мовою - прим. В.Ф.]

Приказ
Ставки Верховного Главного Командования Красной Армии
16 августа 1941 г.

Без публикации
№ 270

Не только друзья признают, но и враги наши вынуждены признать, что в нашей освободительной войне с немецко-фашистскими захватчиками части Красной Армии, громадное их большинство, их командиры и комиссары ведут себя безупречно, мужественно, а порой - прямо героически. Даже те части нашей армии, которые случайно оторвались от армии и попали в окружение, сохраняют дух стойкости и мужества, не сдаются в плен, стараются нанести врагу побольше вреда и выходят из окружения. Известно, что отдельные части нашей армии, попав в окружение врага, используют все возможности для того, чтобы нанести врагу поражение и вырваться из окружения.

Зам. командующего войсками Западного фронта генерал-лейтенант Болдин, находясь в районе 10-й армии около Белостока, окруженной немецко-фашистскими войсками, организовал из оставшихся в тылу противника частей Красной Армии отряды, которые в течение 45 дней дрались в тылу врага и пробились к основным силам Западного фронта. Они уничтожили штабы двух немецких полков, 26 танков, 1049 легковых, транспортных и штабных машин, 147 мотоциклов, 5 батарей артиллерии, 4 миномета, 15 станковых пулеметов, 3 ручных пулемета, 1 самолет на аэродроме и склад авиабомб. Свыше тысячи немецких солдат и офицеров были убиты. 11 августа генерал-лейтенант Болдин ударил немцев с тыла, прорвал немецкий фронт и, соединившись с нашими войсками, вывел из окружения вооруженных 1654 красноармейца и командира, из них 103 раненых.

Комиссар 8 мех. корпуса бригадный комиссар Попель и командир 406 с[трелкового] п[олка] полковник Новиков с боем вывели из окружения вооруженных 1778 человек. В упорных боях с немцами группа Новикова-Попеля прошла 650 километров, нанося огромные потери тылам врага.

Командующий 3-й армией генерал-лейтенант Кузнецов и член Военного Совета армейский комиссар 2-го ранга Бирюков с боями вывели из окружения 498 вооруженных красноармейцев и командиров частей 3-й армии и организовали выход из окружения 108-й и 64-й стрелковых дивизий.

Все эти и другие многочисленные подобные факты свидетельствуют о стойкости наших войск, высоком моральном духе наших бойцов, командиров и комиссаров.

Но мы не можем скрыть и того, что за последнее время имели место несколько позорных фактов сдачи в плен врагу. Отдельные генералы подали плохой пример нашим войскам.

Командующий 28-й армией генерал-лейтенант Качалов, находясь вместе со штабом группы войск в окружении, проявил трусость и сдался в плен немецким фашистам. Штаб группы Качалова из окружения вышел, пробились из окружения части группы Качалова, а генерал-лейтенант Качалов предпочел сдаться в плен, предпочел дезертировать к врагу.

Генерал-лейтенант Понеделин, командовавший 12-й армией, попав в окружение противника, имел полную возможность пробиться к своим, как это сделало подавляющее большинство частей его армии. Но Понеделин не проявил необходимой настойчивости и воли к победе, поддался панике, струсил и сдался в плен врагу, дезертировал к врагу, совершив таким образом преступление перед Родиной, как нарушитель военной присяги.

Командир 13-го стрелкового корпуса генерал-майор Кириллов, оказавшийся в окружении немецко-фашистских войск, вместо того, чтобы выполнить свой долг перед Родиной, организовать вверенные ему части для стойкого отпора противнику и выхода из окружения, дезертировал с поля боя и сдался в плен врагу. В результате этого части 13-го стрелкового корпуса были разбиты, а некоторые из них без серьезного сопротивления сдались в плен.

Следует отметить, что при всех указанных выше фактах сдачи в плен врагу члены Военных Советов армий, командиры, политработники, особоотдельщики, находившиеся в окружении, проявили недопустимую растерянность, позорную трусость и не попытались даже помешать перетрусившим Качаловым, Понеделиным, Кирилловым и другим сдаться в плен врагу.

Эти позорные факты сдачи в плен нашему заклятому врагу свидетельствуют о том, что в рядах Красной Армии, стойко и самоотверженно защищающей от подлых захватчиков свою Советскую Родину, имеются неустойчивые, малодушные, трусливые элементы. И эти трусливые элементы имеются не только среди красноармейцев, но и среди начальствующего состава. Как известно, некоторые командиры и политработники своим поведением на фронте не только не показывают красноармейцам образец смелости, стойкости и любви к Родине, а, наоборот, прячутся в щелях, возятся в канцеляриях, не видят и не наблюдают поля боя, а при первых серьезных трудностях в бою пасуют перед врагом, срывают с себя знаки различия, дезертируют с поля боя.

Можно ли терпеть в рядах Красной Армии трусов, дезертирующих к врагу и сдающихся ему в плен, или таких малодушных начальников, которые при первой заминке на фронте срывают с себя знаки различия и дезертируют в тыл? Нет, нельзя! Если дать волю этим трусам и дезертирам, они в короткий срок разложат нашу армию и загубят нашу Родину. Трусов и дезертиров надо уничтожать.

Можно ли считать командирами батальонов или полков таких командиров, которые прячутся в щелях во время боя, не видят поля боя, не наблюдают хода боя на поле и все же воображают себя командирами полков и батальонов? Нет, нельзя! Это не командиры полков и батальонов, а самозванцы. Если дать волю таким самозванцам, они в короткий срок превратят нашу армию в сплошную канцелярию. Таких самозванцев нужно немедленно смещать с постов, снижать по должности, переводить в рядовые, а при необходимости расстреливать на месте, выдвигая на их место смелых и мужественных людей из рядов младшего начсостава или из красноармейцев.

ПРИКАЗЫВАЮ:

1. Командиров и политработников, во время боя срывающих с себя знаки различия и дезертирующих в тыл или сдающихся в плен врагу, считать злостными дезертирами, семьи которых подлежат аресту как семьи нарушивших присягу и предавших свою Родину дезертиров.

Обязать всех вышестоящих командиров и комиссаров расстреливать на месте подобных дезертиров из начсостава.

2. Попавшим в окружение врага частям и подразделениям самоотверженно сражаться до последней возможности, беречь материальную часть, как зеницу ока, пробиваться к своим по тылам вражеских войск, нанося поражение фашистским собакам.

Обязать каждого военнослужащего независимо от его служебного положения потребовать от вышестоящего начальника, если часть его находится в окружении, драться до последней возможности, чтобы пробиться к своим, и если такой начальник или часть красноармейцев вместо организации отпора врагу предпочтут сдаться ему в плен - уничтожать их всеми средствами, как наземными, так и воздушными, а семьи сдавшихся в плен красноармейцев лишать государственного пособия и помощи.

3. Обязать командиров и комиссаров дивизий немедля смещать с постов командиров батальонов и полков, прячущихся в щелях во время боя и боящихся руководить ходом боя на поле сражения, снижать их по должности, как самозванцев, переводить в рядовые, а при необходимости расстреливать их на месте, выдвигая на их место смелых и мужественных людей из младшего начсостава или из рядов отличившихся красноармейцев.

Приказ прочесть во всех ротах, эскадронах, батареях, эскадрильях, командах и штабах.

Ставка Верховного Главного Командования
Красной Армии:

Председатель Государственного Комитета Обороны И. СТАЛИН

Зам. Председателя Государственного Комитета Обороны В. МОЛОТОВ

Маршал Советского Союза С. БУДЕННЫЙ

Маршал Советского Союза К. ВОРОШИЛОВ

Маршал Советского Союза С. ТИМОШЕНКО

Маршал Советского Союза Б. ШАПОШНИКОВ

Генерал армии Г. ЖУКОВ

Слід звернути увагу, що документ містить досить короткі накази: тих командирів і політпрацівників, що зривали з себе знаки відмінності і які дезертирували в тил чи здавалися в полон, слід вважати злісними дезертирами і піддавати розстрілу. Від потрапивших в оточення частин вимагалося самовіддано боротися до останньої можливості і пробиватися до своїх. Командирам і комісарам дивізій надавалися надзвичайні права негайного відсторонення від посад, розжалування і розстрілу на місці командирів батальйонів і полків, які ховалися під час бойових дій, призначення на їхні місця "сміливих і мужніх людей з молодшого начскладу або з лав відзначившихся червоноармійців".

Звертає на себе увагу стилістика документа: в ньому не згадувалося ніяких "високих мотивів" захисту Батьківщини, бійців і командирів Червоної Армії суворо попереджали про відповідальність за добровільну здачу в полон ворогу.

Однак репресивні заходи не змогли зупинити подальшого німецького наступу. У вересні 1941 року зімкнулося кільце оточення радянського угруповання під Києвом. Верховне командування вермахту повідомило про захоплення 665 тисяч полонених, 3718 гармат і 884 танків. Жовтень 1941 року розпочався з оточення головних сил Західного, Резервного і Брянського фронтів в "котлах" у Вязьми і Брянська, де в полон потрапили, за німецькими даними, 658 тис. чол., противник захопив 5396 гармат і тисячу двісті сорок один танк.

У той же час наказ істотно погіршив і без того вкрай важке становище радянських військовополонених. Переважна більшість червоноармійців потрапили в полон внаслідок важкої бойової обстановки, втрати зброї, боєприпасів, командирів, отримавши поранення, а не здалися добровільно. Однак при поверненні на Батьківщину їх чекала недовіра органів влади. Пізніше німецьке командування використовувало цю обставину у своїх інтересах, в таборах для радянських військовополонених їм нерідко зачитували наказ № 270, переконуючи вступати в частини, що воювали на боці Третього рейху.

Слід зазначити, що прийняті до війни бойові статути Червоної Армії не допускали самої можливості здачі в полон радянських військовослужбовців, а кримінальний кодекс встановлював за неї вищу міру покарання - розстріл, з конфіскацією майна. В умовах воєнного часу радянське керівництво посилило відповідальність за здачу в полон, поширивши її і на членів сімей військовослужбовців. Згідно з текстом наказу, сім'ї полонених командирів і політпрацівників підлягали арешту як сім'ї осіб, які порушили присягу і зрадили свою Батьківщину. Сім'ї червоноармійців, які здалися в полон позбавлялися державної допомоги, що помітно погіршувало їх матеріальне становище, нерідко позбавляючи засобів до існування.

Пізніше Постанова ДКО від 24 червня 1942 р. конкретизувала відповідальність членів сім'ї "зрадників Батьківщини". Арешту і засланню у віддалені райони СРСР на термін до 5 років піддавалися їхні батьки, матері, дружини, чоловіки, сини, дочки, сестри, які жили з ними спільно або що знаходилися на утриманні до моменту мобілізації в армію в зв'язку з початком війни.

О приказе № 270. Военное обозрение, 16 августа 2013 г. // topwar.ru/31997-o-prikaze-270

Приказ № 270 Ставки Верховного Главного командования Красной Армии "О случаях трусости и сдачи в плен и мерах по пресечению таких действий", 16 августа 1941 г. // 1000dokumente.de

Приказ № 270 Ставки Верховного Главного Командования Красной Армии от 16 августа 1941 г. // hrono.ru/dokum/194_dok/19410816

# data[].attributes.attachment_link.title
Наказ № 270: реакція Сталіна на поразку під Уманню - сім'ї воїнів стають заручниками!

# data[].attributes.attachment_link.description
"...ганебні факти здачі в полон нашому заклятому ворогові свідчать про те, що в рядах Червоної Армії, яка стійко і самовіддано захищає від підлих загарбників свою Радянську Батьківщину, є нестійкі, малодушні, боягузливі елементи. І ці боягузливі елементи є не тільки серед червоноармійців, а й серед начальницького складу.

# data[].attributes.location_name
Івано-Франківськ, Ивано-Франковская область, Украина

# data[].attributes.headline
Івано-Франківськ, Ивано-Франковская область, Украина

# data[].attributes.subject
Івано-Франківськ, Ивано-Франковская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У перші дні радянсько-німецької війни енкаведисти розстріляли у тюрмах Західної України понад 20 тисяч в'язнів. Страчували людей, яких таврували як найнебезпечніших злочинців, - політичних активістів, "контрреволюціонерів", націоналістів. Коли радянські сили відійшли із західноукраїнських міст, люди побачили на тюремних подвір'ях гори трупів.

Цими днями минають вісімдесяті роковини "кривавого червня".

"Кількість помордованих встановити не можна"

"Образ [в тюрмі] на Лонцького був жахливий. Камери були набиті жахливо помордованими людьми і, щоб дістатися з одної камери до другої, треба було перелазити через гору трупів. Тіла помордованих вже розкладалися і сморід був неймовірний. Щоб перебути хоч короткий час в будинку, треба було накладати газову маску", - згадував на еміграції голова Об'єднання колишніх вояків Української повстанської армії Юрій Лопатинський.

Його курінь увійшов до Львова 30 червня 1941 року. То був батальйон "Нахтігаль" під командуванням Романа Шухевича. Підрозділ вступив у місто вулицею Городоцькою і розташувався на сучасній площі Святого Юра. Після того частина батальйону рушила до тюрми на Лонцького, розташованої неподалік. Ще одна частина - на вулицю Замарстинівську, де була інша в'язниця.

Одночасно до тюрем збігалися львів'яни, які вже тиждень жили у постійній тривозі, слухаючи звуки пострілів з-за в'язничних мурів. Лідія Кухарчук примчала на пошуки свого чоловіка Григорія. Тіло допомогли знайти молодій жінці друзі... Інша жінка, мати, впізнала свою доньку Іванку за косами.

Офіційні звіти німецького командування подавали вражаючі описи: "У трьох в'язницях міста було знайдено багато сотень трупів (чоловіків і жінок), замордованих протягом останніх днів. У пивницях військової в'язниці у Львові тільки в одній камері було близько 120 трупів, чоловіків і жінок, поскладаних одні на одних. Більша частина помордованих у в'язницях ҐПУДержавне політичне управління (рос. - Государственное политическое управление, скорочено ГПУ) . У одній кімнаті в'язниці лежало 65 трупів чоловіків і жінок, поскладаних одні на одних. На подвір'ї в'язниці були знайдені групові могили з принаймні 150 трупами... У пивниці в'язниці ҐПУ досі знаходиться велика кількість помордованих, докладного числа яких не можна встановити, оскільки доступ до вказаних в'язниць замурований".

"Шукали знак, щоб розпізнати"

Львів був не єдиним містом, у якому відбулися масові розстріли. Такі ж жахіття пережили інші галицькі міста, із яких відступала Червона армія.

"Між Надвірною і Дилятином, у селі Лоєво, відкопали одну велику яму із замордованими нашими людьми, серед яких були жінки і чоловіки різного віку, в усіх були проламані черепи. Таке видовисько залишається у пам'яті на ціле життя", - згадував пізніше Олесь Гуменюк, боєць дивізії "Галичина" та Української повстанської армії.

Подібні історії десятиліттями ширилися і про Лисовицький ліс на Стрийщині - аж до років Незалежности. Авторці у дитинстві випадало слухати ці перекази особисто.

Частину в'язнів розстріляли у Золочівському замку, котрий радянці перетворили на в'язницю. Роман Загоруйко, - пізніше сотенний УПА під псевдом "Лапайдух, - приходив з матір'ю шукати там свого брата Івана. Ось що вони застали: "З двох уже розкопаних ям... жиди за наказом німців повитягали трупів і поскладали їх на тюремному подвір'ї рядами. Картина була жахлива. Розпороті животи, обдерта шкіра на руках і ногах, відрізані у жінок груди, відрубані руки, ноги".

Загоруйкові не вдалося знайти тіло брата: "Ми з мамою також ходили поміж трупів, приглядаючись до них, шукаючи якогось знаку, по якому можна було б розпізнати Івана. Але все даремно".

"Наші серця прорізали постріли"

Тижнем раніше гітлерівська Німеччина розпочала наступ на СРСР.

"Ми ще не докінчили пити чаю, як кілька бомб вибухли близько тюрми, й детонації сколихнули мурами, що аж де-не-де вікна потріскали. Це вже тобі не жарт!", - згадував Богдан Казанівський, член ОУН (б) з Радехівщини, заарештований під час спроби нелегально перейти кордон між СРСР і Третім Рейхом.

Так в'язні тюрем на Західній Україні довідалися про початок війни між двома тоталітарними режимами.

Наступним сигналом про початок екстраординарних подій стало різке збільшення озброєних загонів НКВД.

"Усі змовкли і дивилися у двері, де з наїженими крісами стояло п'ять енкаведистів у повному бойовому виряді, включно з протигазовими масками при боці", - описував Казанівський у книжці спогадів "Шляхом Леґенди".

Західна Україна вмить перетворилася на прифронтову зону. А в'язні стали проблемою для чекістів.

Наступного дня, 23 червня, з'явився план термінової евакуації поневолених. Згідно з інструкціями, понад 23 тисячі в'язнів із тюрем Галичини, Волині та Буковини мали вивезти у в'язниці Киргизії, Башкортостану, Красноярського краю, Архангельської, Чкаловської, Омської та інших областей. Для операції вимагалося 778 вагонів.

Насправді евакуацію передбачали не для всіх в'язнів. У тюрмах почалася "селекція" поневолених. Від нацистської вона відрізнялася лише тим, що ув'язнені не мусили проходити попри своїх суддів-катів...

Політв'язнів, яких звинувачували в особливо тяжких, на думку каральних органів, "гріхах", - на кшталт членства в ОУН, - розстрілювали. Решта - могли ще жити. Поки що.

Богдан Казанівський описував:

"Я приклав вухо до дверей. Викликали прізвища: Безпалко [...], Івасик із Городенщини і Степан Харчун із Хмільна коло Радехова, обидва мені знайомі ще з польських тюрем. Викликали ще чотири прізвища.

- Вихаді побистрей! - наглив енкаведист.

- З речами? - запитав котрийсь із викликаних.

- Нє нада, там тебе будєт тепло!

Сім пар босих ніг забубоніли по підлозі, а за ними твердо застукотіли зап'ятками енкаведисти й забряжчала зброя. Всі зійшли сходами вниз... Не минуло багато часу, як наші серця прорізали глухі постріли з підвалу".

Вночі на вівторок 24 червня розстріли припинилися. У тюрмі запанувала тиша. Невільники запідозрили, що в'язницю всі покинули. Вони почали вибиратися з камер, частина навіть вийшла на подвір'я. Їхня відносна воля тривала недовго - гарнізон тюрми повернувся після короткого відступу і в обід загнав в'язнів назад у камери. У середу розстріли відновилися.

Станом на вечір 24 червня у трьох міських тюрмах - Лонцького, Бригідках та Замарстинівській - розстріляли 1808 людей. Невелику частину арештантів, ув'язнених переважно за побутові злочини, випустили. Ще якусь частку - вивезли углиб Союзу.

Розстріли тривали до суботи, 28 червня.

"Людський розум не в силі збагнути"

У Луцьку події відбувалися драматично. Іще 23 червня, перед обідом, усіх в'язнів вигнали "с вєщамі" на подвір'я. Всім скомандували: хто засуджений за "політичною" статтею 54-11.2, - тобто за участь в ОУН, - іти ліворуч. Решті - праворуч. Коли в'язні розділилися, один із енкаведистів попередив: усі "політичні", які помилково чи навмисне пішли направо, мусять виправити помилку, інакше - розстріл.

Далі у секторі зліва пролунали вибухи гранат. Потім застрекотіли кулемети, почулися крики. Нажахані "неполітичні" кинулися до муру, намагаючись видряпатися нагору. Вони силкувалися продертися через колючий дріт, який вінчав огорожу, щоб вибратися назовні. Тоді вогонь відкрили і по них. Тих, хто втік, наздоганяли.

Невелику кількість в'язнів, яким вдалося уникнути загибелі, повернули назад у камери. Наступного дня їх вигнали прибирати тіла.

"Що тут творилося! Людський розум не в силі цього збагнути, - згадував згодом оунівець, а після війни - шевченкознавець, Микола Куделя. - У жодному фільмі, сні не побачити такого жахливого видива - від якого можна збожеволіти. Величезний двір був застелений горами трупів, у більшості - пошматовані тіла, повідривані руки й ноги. Довга стіна двоповерхового крила - вся від низу до верху - забризкана кров'ю, обліплена мізками, людським м'ясом, на ринвах висять кишки, під ногами - калюжі крові...".

Невільники закопували тіла увесь день. Під померлими знаходилися ще живі люди. Одного сердегу в'язням вдалося непомітно визволити. Він приєднався до гурту в ролі ще одного "прибиральника". Іншого вцілілого арештанта запримітив наглядач - і розстріляв упритул.

Доповідна записка НКВД малювала інакшу картину - начебто під час бомбардування виник переполох. А в'язні скористалися оказією і підняли бунт, добралися до тюремного складу, де була холодна зброя. Тож гарнізон нібито придушив бунт.

Загальна кількість жертв Луцької тюрми склала майже 2 тисячі осіб.

Криваві розправи відбувалися у кожній тюрмі на Західній Україні.

У Стрийській в'язниці загинуло понад тисячу в'язнів. Стільки ж - у Самборі.

У Тернополі 23-24 червня розстріляли в'язнів, засуджених раніше до страти. Решті арештантів вдалося вціліти завдяки віддаленості міста від кордонів. І тому фактові, що основний удар припав північніше. Відтак тисяча в'язнів тернопільської тюрми вирушила пішим маршем на Волочиськ, а звідти - ешелонами на схід.

У Бережанах розстріляли 48 невільників. В Острозі евакуацією не переймалися - всі 77 жертв були страчені 26-27 червня.

Обдурити смерть

Завдяки поодиноким щасливцям, яким вдалося врятувати свої життя, ми сьогодні маємо змогу читати не лише документи карателів, а й свідчення жертв.

Найпоширенішим методом обдурити смерть було сказати у відповідь на назване наглядачем прізвище, що такого вже забрали. У загальному сум'ятті й поспіху кати не бралися перевіряти, хто є хто. Якщо енкаведистам не вистачало часу на страту всіх, так можна було врятуватися.

Саме такий спосіб використав Богдан Казанівський:

"У середу прийшла черга на мене. У дверях стало кілька енкаведистів і один з них вичитав моє прізвище.

- Такого на камері немає, - поспішив я відповісти енкаведистові.

- Нєт? - запитав у свою чергу енкаведист.

- Нєт, - потвердив один поляк, який зрозумів мій маневр".

На тлі хвилі масових поховань, які саме в ці дні відбувалися по всій Західній Україні, цей бюрократичний обмін документами видається сплавом бездушності та цинізму.

Наступного місяця жертвами указу Берії став шерег в'язнів із центральних областей України. Серед загиблих був український поет Володимир Свідзинський, який пережив "Розстріляне Відродження". Його спалили живцем.

"Противник контролював кожен наш рух"

Радянські в'язниці з початком бойових дій почали поповнюватися новими арештантами. Уже 24 червня у звітах львівських енкаведистів згадувалося: "Від початку війни у тюрму №1 поступають арештовані, яких приймають без належного оформлення, переважно за списками, без вказаних мотивів та статей обвинувачення, у той час, серед них є активні ОУНівці, шпигуни, диверсанти і військовополонені, а також особи, затримані під час облави". За цими словами - страшна небезпека для будь-кого з випадкових перехожих у ті дні.

Одночасно з наступом нацистських військ ОУН підняла антирадянське повстання.

Перші постріли пролунали ще 22 червня 1941 року на Жовківському та Янівському передмістях. Представники радянської влади, нажахані - як гадалося - наступом ворога, покинули Львів уночі на 24 червня.

Наступної ночі боївка націоналістів напала на в'язницю №1 - тюрму на Лонцького. Бандерівцям вдалося звільнити понад триста осіб.

З переполоху вдалося скористатися польським офіцерам. Їм пощастило, що напад припав на те крило, де були їхні камери. До того ж, допомогла фахова виучка: професійним військовикам було легше зорієнтуватися в ситуації.

Серед визволених невільників була українська черниця, ігуменя монастиря сестер Василіянок, Олена Вітер. У роки нацистської окупації вона заопікувалася порятунком євреїв Львова; згодом Ізраїль удостоїв її титула Праведника народів світу.

Націоналісти обстрілювали відступаючих радянців з кількох точок. Вогонь вівся, зокрема, з височини Личаківського цвинтаря та вежі костелу Єлизавети.

Генерал Микола Попель, чия частина відступала зі Львова, згадував, що по радянських військових стріляли з вікон і піддаш: "Мотоциклетному полку довелося виконувати невластиві йому завдання - вести бої на горищах. Тут були обладнані спостережні і командні пункти, вогневі точки, склади боєприпасів... Противник контролював кожен наш рух, а ми його не бачили".

У відповідь радянська влада розгорнула терор. По відчинених вікнах відкривали вогонь без попередження. Із 25 червня у місті влаштовували облави на дорослих чоловіків-українців. Енкаведисти хапали людей прямо на вулицях і відправляли у тюрму - переважно молодих.

Однією з жертв мало не став письменник Остап Тарнавський, автор спогадів про Львів воєнної доби. Він кілька днів переховувався від безупинних облав. Якось від невідомого пострілу буквально на порозі будинку загинув радянський офіцер. Під домом з'явилася вантажівка з енкаведистами. Несподівано почулася стрілянина з боку Високого Замку, і непрохані гості втекли.

Згодом у небі з'явилася німецька авіація. Основною ціллю нацистів були об'єкти інфраструктури, у другу чергу - окремі міста. Найбільше постраждали околиці Стрия, де розташовувалися аеродроми.

Радянці, попри несподіваність атаки, вступали у повітряні бої з нацистами. Час від часу вдавалося схопити пілотів. Їх розстрілювали без суду і слідства усупереч конвенціям про поводження з військовополоненими. Так, у Чернівцях жертвами, поруч з місцевими ув'язненими, згідно зі звітом обласного управління НКВД, стали "один німецький льотчик і двоє привезених ранених".

...Щойно радянські війська вийшли з міст, люди кинулися до тюрем розшукувати тіла своїх рідних та близьких. Серед загиблих був брат Романа Шухевича Юрій. У Чернівцях убили брата співака Дмитра Гнатюка Івана.

У перші два тижні від початку радянсько-нацистської війни енкаведисти знищили у тюрмах приблизно 24 тисячі людей. Частину в'язнів так і не впізнали. Їх хоронили у братських могилах.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Кривавий червень" 1941-го: радянські розстріли на заході України

# data[].attributes.attachment_link.description
У перші дні радянсько-німецької війни енкаведисти розстріляли у тюрмах Західної України понад 20 тисяч в'язнів. Страчували людей, яких таврували як найнебезпечніших злочинців, - політичних активістів, "контрреволюціонерів", націоналістів. Коли радянські сили відійшли із західноукраїнських міст, люди побачили на тюремних подвір'ях гори трупів. Цими днями минають вісімдесяті роковини "кривавого червня".

# data[].attributes.location_name
Луцьк, Волынская область, Украина

# data[].attributes.headline
Луцьк, Волынская область, Украина

# data[].attributes.subject
Луцьк, Волынская область, Украина

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У мережі з'явились кольоровані фото після найбільшого в історії німецько-радянської війни танкового бою на відтинку Луцьк-Дубно-Броди.

Тоді в липні 1941-го загальна кількість танків була понад 4000: 3500 радянських танків програло бій проти всього 800-900 німецьких. Світлини опублікували у фейсбук-групі Волинь Велика Great Volyn'.

На сайті "Українська Друга світова: 1939-1945" розповідають, що традиційно найбільшою танковою битвою Другої світової війни прийнято вважати бій під Прохоровкою влітку 1943 року. За офіційною радянською версією у ній з обох сторін було задіяно до 1 200 танків та САУ. Німецькі сили було знищено, їхні залишки змушені були перейти до оборони, і це стало переломним моментом у Битві на Курській дузі.

Акцентуючи увагу на битві під Прохоровкою, радянська пропаганда залишає за лаштунками іншу танкову битву. Вона відбулася влітку 1941 року на території Західної України у районі міст Дубно, Броди та Луцьк. Але за радянських часів шукати подробиць про неї було справою марною. Якщо в офіційній історіографії вона і згадувалася, то лише мимохідь.

Битва у районі Дубно -Броди - Луцьк розтягнулася на цілий тиждень - з 23 до 30 червня 1941 року. З радянського боку у ній брали участь 5 механізованих корпусів, а це - більше 2 800 танків.

Німці протиставили цій армаді свої чотири дивізії, які мали 585 танків та САУ. Потім на допомогу сторонам прийшли ще одна радянська (325 танків) та одна німецька (143 танки) танкові дивізії.

Тож загалом у битві брали участь більш ніж 3 000 радянських та понад 700 німецьких танків і САУ. У Битві під Прохоровкою сили сторін були майже утричі менші.

У чому ж причина того, що танкова битва на Західній Україні залишилася майже непоміченою радянською історіографією?

Ще увечері 22 червня війська радянського Південно-Західного фронту отримали завдання оточити та знищити німецьке угрупування у районі Володимира-Волинського та Дубна, а вже 24 червня зайняти район польського міста Люблін. Координувати дії фронту особисто прибув начальник Генштабу Георгій Жуков.

Проте радянські танкові з'єднання вступили у бій розрізнено, й їхні контратаки захлинулися. Війська не отримали підкріплення та потрапили в оточення. 29 червня командування віддало наказ на відхід практично знекровлених механізованих корпусів. Наступного дня розпочався загальний відступ, який більше нагадував утечу.

Загалом з радянського боку було знищено понад 2 500 танків. Надзвичайно великими були також небойові втрати техніки. В окремих частинах вони сягали 40-80%! Німецькі втрати були значно скромнішими - усього 260 бойових машин. Причому переважна частина цих танків та САУ після ремонту знову повернулися у стрій.

Жодної з поставлених цілей радянські сили у цій битві не досягли. Незважаючи на кількісну перевагу, вони відкотилися назад до лінії давнього радянсько-польського кордону. Вже за кілька днів німецькі війська прорвали нашвидкуруч організовану там лінію оборони і 10 липня вступили до Житомира.
Читайте також: Мережа Район.in.ua запускає сайт про історію Волині

# data[].attributes.attachment_link.title
Опублікували рідкісні фото найбільшої танкової битви німецько-радянської війни біля Дубна

# data[].attributes.attachment_link.description
У мережі з'явились кольоровані фото після найбільшого в історії німецько-радянської війни танкового бою на відтинку Луцьк-Дубно-Броди. Тоді в липні 1941-го загальна кількість танків була понад 4000: 3500 радянських танків програло бій проти всього 800-900 німецьких. Світлини опублікували у фейсбук-групі Волинь Велика Great Volyn'.