# data[].attributes.body
Hvordan kan Atomaftalen opfattes som både et eksempel på liberalismen og realismen?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den amerikanske præsident Donald Trump truer med at forlade atomaftalen med Iran, der blev indgået af hans forgænger Barack Obama. Et muligt aftalebrud kan udgøre en voldsom trussel for stabiliteten i området og i sidste ende føre til krig.

Men hvad handler aftalen egentlig om - og hvordan står de forskellige involverede parter overfor hinanden. Vi bringer her et overblik.

Med atomaftalen indvilliger Iran blandt andet i

... at beskære antallet af installerede centrifuger til berigelse af uran med to tredjedele frem til 2025.

... at afholde sig fra at berige uran med mere end 3,67 pct. fra 2015 til 2030.

... at reducere sit lager af lavt beriget uran fra 10.000 kg til 300 kg fra 2015 til 2030.

... at forlænge den tid det antages for Iran i 2015 at lave og detonere et kernevåben fra to-tre måneder til 12 måneder.

... at lade inspektører fra IAEA få adgang til alle atomanlæg og uranminer i landet.

Alle FN-sanktioner relateret til Irans atomanlæg vil sammen med målrettede sanktioner indført af EU og USA blive ophævet. Hvis Iran undlader at opfylde sine betingelser forbeholder P5-gruppen plus EU og Sikkerhedsrådet sig ret til at genindføre blokaden.

USA

Siden 1980'erne har samtlige amerikanske præsidenter vurderet, at et atombevæbnet Iran ville udgøre en trussel mod USA's og dets allieredes sikkerhedsinteresser. Det gælder frem for alt mod Israel, men også mod de sunniarabiske olielande i Den Persiske Golf og Europa.

Hertil skal lægges, at USA i lang tid har klassificeret Iran som en stat, der yder støtte til terroraktioner uden for dets grænser - dels gennem Hizbollah i Libanon og Hamas i de palæstinensiske områder og dels gennem aktioner angiveligt støttet af Irans Revolutionære Garde.

Da Barack Obama tiltrådte i 2009, vurderede eksperter, at Iran var tæt på at have nok beriget uran til at udvikle en atombombe. Præsidenten søgte derfor støtte fra Irans vigtigste handelspartnere - Europa, Kina, Rusland, Indien og andre lande - til at pålægge landet nye sanktioner og stramme de eksisterende.

Efter indgåelsen af aftalen i juli 2015 understregede Obama, at formålet med aftalen ikke var et regimeskifte i Iran, ej heller at moderere Irans ekspansive udenrigspolitik i Mellemøsten. Formålet var ganske enkelt: Iran skulle hindres i at blive den første atommagt i Mellemøsten.

Da sanktionerne mod Iran blev ophævet erkendte Obama på forhånd en kritik, som hans efterfølger Donald Trump og andre kritikere har fremlagt: At et sanktionsfrit Iran polstret med 100 mia. dollar, der havde været indefrosset i USA siden 1979, ville have flere midler på hånden til at videreføre sin ekspansive udenrigspolitik.

Rusland

Inden forhandlingerne om atomaftalen begyndte i 2014, støttede præsident Vladimir Putin FN-sanktionerne mod Iran og bidrog sidenhen positivt til det succesrige resultat.

Til Ruslands motiver hører, at det generelt ikke ville være i Moskvas interesse at have ny atommagt nær sin sydlige grænse. De to lande har historisk set været rivaler i f.eks. det sydlige Kaukasus

Rusland frygter desuden, at USA og Israel vil anvende militærmagt, hvis atomaftalen bryder sammen. Det kan forskubbe magtbalancen i Mellemøsten til fordel for USA og destabilisere hele regionen.

Herudover ville det være en bet for Rusland, hvis et provestligt styre tog magten i Teheran.

For Rusland er det en økonomisk udfordring, at Iran genindtræder på den globale scene. De to lande konkurrerer om salg af olie på verdensmarkedet.

Kina

Generelt har Kina modsat sig USA's og andre vestlige landes forsøg på at diktere politik til de såkaldte slyngelstater. I Beijings øjne er udenlandsk indblanding i en suveræn stats anliggender principielt uacceptabel.

Kinesernes støtte til atomaftalen med Iran er en sjælden undtagelse. Det principielle motiv er et ønske om at begrænse antallet af atommagtstater, men Irans store oliereserver antages at være den vigtigste årsag.

Kina var en vigtig handelspartner for Iran i årene, hvor USA strammede skruerne om den iranske økonomi. Kineserne importerede f.eks. store mængder olie og naturgas fra Iran, hvilket ikke var i strid med FN's resolutioner.

Kinas opbakning til atomaftalen tilskrives også Beijings frygt for, at en amerikanskledet militær aktion mod Irans atomanlæg og måske en større krig ville blokere for import af olie og naturgas.

Til sidst havde Kina grund til at frygte formindsket adgang til det amerikanskdominerede finansielle system, hvis Beijing afviste at lægge pres på Iran gennem FN-sanktioner op til indgåelsen af atomaftalen. Nye amerikanske sanktioner mod Iran kan gøre livet vanskeligt for Kinas banker og finansinstitutioner.

Frankrig, Storbritannien, Tyskland - og EU

De tre europæiske stormagter plus EU havde primært en interesse i at forebygge udbruddet af en krig mellem USA og Iran. I årene inden forhandlingerne om en atomaftale virkede EU-landene som en uformel mægler mellem USA og Iran. Europæiske diplomater og politikere aflagde ofte besøg i Teheran.

EU's store satsning på en atomaftale hang også sammen med et ønske om at ophæve dets forbud mod import af olie fra Iran, som blev indført i 2012. Inden da havde Iran været den syvendestørste olieeksportør til EU.

Ruslands indlemmelse af Krim-halvøen i 2014 og usikkerheden om fremtidige leverancer af naturgas til f.eks. Tyskland åbnede desuden en mulighed for at mindske afhængigheden af Rusland gennem import af iransk naturgas.

Ingen andre anede så store muligheder for at vinde fodfæste på det iranske marked som EU. I halvandet år inden indgåelsen af atomaftalen i 2015 kom 90 pct. af alle besøgende forretningsfolk i Iran fra Europa.

Iran

I årene efter indførelsen af FN's sanktioner i 2011 gik Irans økonomi i knæ. Uafhængige analyser vurderer, at landets bruttonationalprodukt faldt med 20 pct. Inflationen nåede op på 40 pct., og den iranske møntfod rial blev nedskrevet med en totredjedel. Iranske eksportvirksomheder blev ramt af manglende adgang til det internationale finansielle system.

Aftalen med P5-gruppen plus EU medførte, at Iran neddroslede sit atomprogram uden dog at tilintetgøre det. Iran pegede på, at ethvert land ifølge FN-konventionen om ikkespredning af kernevåben har ret til at udnytte uran i fredeligt øjemed, herunder til forskning, medicinske formål og drift af atomkraftværker.

Til gengæld blev FN-sanktionerne ophævet. Det betød, at Iran igen kunne eksportere sin olie og naturgas og åbne for import af teknologi og andre goder. En genindførelse af den økonomiske blokade ville anrette stor skade på en iransk økonomi, der i de sidste to år er genindtrådt på den globale markedsplads.

Israel

Premierminister Benjamin Netanyahu forsøgte gentagne gange under forhandlingerne i Wien at lægge et stort pres på proisraelske medlemmer af Kongressen. Men hans satsning - understøttet af flere konservative proisraelske organisationer i USA - mislykkedes.

Israel anser Iran for at være sin hovedfjende. Det skyldes en kombination af ayatollah-styrets afvisning af at anerkende Israel som en stat, en statslig antisemitisk propaganda og Teherans støtte til Hizbollah og Hamas.

Lige fra begyndelsen har Israels regering insisteret på, at Iran tilintetgør sine atomanlæg. Den har ydermere kritiseret, at Wien-aftalen har en udløbsdato.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den amerikanske præsident Donald Trump truer med at forlade atomaftalen med Iran, der blev indgået af hans forgænger Barack Obama. Et muligt aftalebrud kan udgøre en voldsom trussel for stabiliteten i området og i sidste ende føre til krig. Men hvad handler aftalen egentlig om - og hvordan står de forskellige involverede parter overfor hinanden.

# data[].attributes.attachment_link.title
How the Saudis ended up with so many American weapons

# data[].attributes.body
https://www.ted.com/talks/joseph_nye_global_power_shifts
Joseph Nye som tydeligt eksempel på idealisme: Stigende betydning af andre aktører og af soft power (kan evt. nøjes med de første ca 10 min)

https://www.youtube.com/watch?v=yoWMn8H7u1Q
Mearsheimer som tydeligt eksempel på realist; hvordan magtstrukturer styrer IP (kan evt. nøjes med de først 4 min).

https://ipnu.systime.dk/index.php?id=1194
Om Kinas betydning i IP. Videoen er nederst på siden, men hele siden er fed. Videoen er mega-indholdsmættet, så brugte en hel lektion på den (se vedhæftede pp).

# data[].attributes.headline
En artikel om hvordan Iran er ramt Corona-virus og USAs sanktioner, og hvordan iranerne har reageret på den sundhedsmæssige og økonomiske krise de står overfor.

# data[].attributes.subject
En artikel om hvordan Iran er ramt Corona-virus og USAs sanktioner, og hvordan iranerne har reageret på den sundhedsmæssige og økonomiske krise de står overfor.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En kold februardag stod Mohsen Bayat i den store historiske basar i Irans hovedstad, Teheran. Han var i strålende humør. Bayat havde ansvaret for nogle shiitiske pilgrimme fra Aserbajdsjan, som var ude og kigge på eksotiske varer. Han regnede med at tjene gode drikkepenge den dag.

Pludselig ringede hans kone og fortalte bekymret om en farlig virus fra Kina, som kunne give alvorlige vejrtrækningsproblemer. Mohsen Bayat blev irriteret. Hvad i alverden skulle han stille op? Efterlade pilgrimmene i basaren, køre hjem og låse døren bag sig, fordi en kinesisk virus var i omløb? Tanken virkede latterlig.

Desuden var Mohsen Bayat ligesom mange andre iranere i knibe rent økonomisk. For at skaffe mad på bordet til familien var han nødt til at knokle uafbrudt, og nu havde han endelig nogle pilgrimme at tage sig af.

I dag, mere end en måned efter den kolde vinterdag i februar i basaren, er Mohsen Bayats tilværelse en helt anden. Han har forstået alvoren og er mere forsigtig. Pilgrimmene er alligevel forsvundet, og nu handler det bare om overlevelse for ham og familien.

I Vesten pøser stater milliarder og atter milliarder ud for at redde arbejdspladser. Men sådan er det ikke mange andre steder på kloden, og da slet ikke i Iran, der lider under voldsomme sanktioner.

"I Iran lever vi fra hånden til munden," siger Mohsen Bayat alvorligt over telefonen fra Teheran.

"De drikkepenge, som jeg propper ned i lommen om eftermiddagen, bruger jeg på vej hjem, så vi får aftensmad. Det er ikke ligefrem, fordi jeg går og gemmer penge under puden."

Iran er et af den globale pandemis epicentre. Der er officielt 35.408 inficerede og 2.517 døde som følge af COVID-19, men ingen i Iran tror på tallene. Både iranske og internationale embedsmænd som Rick Brennan, direktør i WHO, siger, at tallet kan være fem gange højere.

Over de seneste dage har der været kaos flere steder i Iran. 300 mennesker er alene døde af at drikke industriel alkohol, fordi der var rygter om, at det kunne beskytte mod coronavirus. I nogle områder er lokalbefolkningen begyndt at tage loven i egen hånd. De synes, regeringen gør alt for lidt.

"Jeg ser tegn på anarki, hvad angår intern sikkerhed. Folk i provinserne håndhæver karantæner, fordi myndighederne ikke kan eller vil indføre restriktioner," siger Iran-forskeren Ali Alfoneh.

Millioner kan dø

I den hellige by Qom bliver der udgravet massegrave til de døde. Gravene er så store, at de kan ses fra rummet. Selv landets elite er hårdt ramt af virussens hærgen. Magtfulde præster, generaler, bureaukrater og bankmænd er faldet døde om på stribe siden februar. Mindst 30 kendte ansigter fra magteliten er afgået ved døden.

At magteliten er ramt er tydeligt ved de formelle ceremonier. I årtier har iranske magtmænd bukket og kysset ayatollah Ali Khameneis hånd i respekt som en del af en etikette, når de stod over for ham. I den seneste måned har ingen været i nærheden af ham.

"Vagterne lod os ikke kysse hans excellences hånd," har en skuffet Khamenei-tilhænger fortalt til BBC.

Forskere ved det respekterede Sharif Universitet i Teheran har opstillet forskellige scenarier for spredning af COVID-19 i Iran. I det mest optimistiske scenarie vil 12.000 iranere være døde, når virusudbruddet er ovre. I værste fald vil mere end 3,5 millioner miste livet, hvilket er tre gange flere end hele Iran-Irak-krigen, der varede fra 1980-88.

Det optimistiske scenarie med 12.000 døde kræver, at regeringen omgående lukker ned for områder med høj risiko, at iranerne overholder strenge karantæneregler, og at der er adgang til tilstrækkelig sundhedsdækning.

Men allerede nu er det tydeligt, at myndighederne og iranerne hverken kan eller vil overholde nogen af delene. Da myndighederne lukkede ned for helligdommene for nylig, opstod der en absurd situation: religiøse iranere gik pludselig amok over ayatollahen.

At en menneskelig tragedie i Iran efter al sandsynlighed er undervejs skyldes en enkel årsag:

Iran har ikke råd til at lukke samfundet ned som det er tilfældet i vestlige samfund.

"De amerikanske sanktioner har ramt landet så hårdt, at det ikke bare kan lade sig gøre at lukke ned for det hele," siger Rouzbeh Parsi.

I sidste uge var det meningen, at den øverstkommanderende for landets væbnede styrker skulle håndhæve en nedlukning af hele landet, men planerne blev angiveligt droppet af frygt for en økonomisk katastrofe. Hele efteråret har været præget af revolter mod forværrede levevilkår, og ingen tør risikere en ny opstand.

"Der er absolut ingen grund til at være optimistisk på Irans vegne," siger Rouzbeh Parsi, der er lektor på Universitetet i Lund med speciale i Iran.

Sanktionerne har betydet, at Teheran ikke har været i stand til at sælge olie, siden Donald Trump trak sig ud af atomaftalen i april 2018. Det har kostet mere end 500 milliarder kroner i tabte indtægter.

For at gøre sig mindre afhængig af olie har iranerne over mange år kløgtigt forsøgt at skabe en mere sofistikeret økonomi ved blandt andet at styrke servicesektoren for at gardere sig mod sanktioner. Men COVID-19 rammer nu også servicesektoren.

"Det kommer til at gøre rigtig, rigtig ondt," siger Parsi.

"Suspender sanktioner"

Det iranske regimes håndtering af coronakrisen har været katastrofal. Men over den seneste uge har mange politikere, forskere, nødhjælpsarbejdere og journalister opfordret Donald Trump til at suspendere sanktionerne mod Iran for at undgå at forværre den humanitære katastrofe.

Allerede i efteråret skrev Human Rights Watch i en rapport, at sanktionerne "har drastisk begrænset landets evne til at finansiere humanitær import, herunder medicin", og det er kun blevet værre over de seneste uger.

"Lige nu er der ingen, der tør hjælpe iranerne. Mange nødhjælpsorganisationer tør ikke eksportere humanitær hjælp af frygt for at blive straffet og sortlistet af Washington," siger Parsi.

Forskere påpeger, at Trump-administrationens armvridningsstrategi med hårde sanktioner alligevel ikke virker efter hensigten. I stedet rammer strategien den iranske befolkning. At tro på, at Teheran vil kapitulere, er en illusion, for alt peger på det stik modsatte.

Teheran har faktisk eskaleret angrebene på amerikanske tropper. Regimet er overbevist om, at amerikanerne kun forstår voldens sprog, og i den seneste måned har iranskstøttede militante grupper konsistent ramt amerikanske mål i Irak.

Forskere fra International Crisis Group frygter, at et presset regime i Teheran vil tage endnu flere risici for at tvinge amerikanerne til forhandlingsbordet samt fremskynde amerikanernes tilbagetrækning fra Mellemøsten.

Ali Alfoneh erklærer sig enig.

"Regimets strategiske beslutningstagere vurderer, at amerikansk militærpersonel i Irak udgør relativt lette mål, og hver avisoverskrift om tab af amerikanske liv i Irak kan fremskynde Trump-administrationens beslutning om militær tilbagetrækning fra Mellemøst-regionen, som jo netop er Irans strategiske mål," siger Alfoneh.

Samme advarsel er kommet fra general Kenneth McKenzie, chef for den amerikanske centrale kommando. Tidligere på måneden fortalte McKenzie Kongressen, at udbruddet af virussen sandsynligvis vil gøre regimet farligere.

Alt tyder nemlig på, at iranerne - både magthaverne og den civile befolkning - har ryggen mod muren i disse dage. Forleden måtte iranske sikkerhedsstyrker slå et fængselsoprør ned, og over de seneste uger har iranere i provinserne udtrykt større vrede end tidligere.

"Som sagt ser jeg tegn på anarki. Lokale folk, bevæbnet med køller, patruljerer indgangsvejene til byerne og tillader ikke besøgende fra andre byer. Biler med Qom-registreringsnummer stenes ud af byerne. Hospitaler nægter behandling til patienter, som ikke er lokale," siger Ali Alfoneh.

I Teheran har Mohsen Bayat valgt selvisolation med familien, som han dog kun delvist overholder. De trange kår i Iran har gjort mange som ham til altmuligmænd. Hvis han er heldig, kan han få lov at reparere et køleskab, udskifte et vandrør, eller køre nogle varer fra et sted til et andet. Men spørgsmålet er, hvor længe han kan fortsætte sådan en tilværelse.

"Iranerne har ændret sig mentalt over de seneste år. Vi er blevet mere bitre, mere vrede, mere hadefulde og mere triste. Vi ved ikke, hvor meget vi kan holde til længere, men livet er virkelig ikke nemt for tiden."

# data[].attributes.attachment_link.title
I Iran nærmer anarkiet sig. "Vi er blevet mere bitre, mere triste," siger butiksejer

# data[].attributes.attachment_link.description
Iran - et af COVID-19-pandemiens hårdest ramte lande - er præget af katastrofestemning, fortæller borgere og iagttagere. På grund af amerikanske sanktioner, dårlig ledelse og en økonomi i ruiner kan sundhedskrisen ende med at overgå Den Iransk-Irakiske Krig i menneskelig lidelse, lyder en prognose .

# data[].attributes.body
Kina og Rusland gik sig en tur, og så blev de gode venner med Iran.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kina og Rusland har rustet sig til katastrofen i et årti: »Nu kobler de sig af Vesten«

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lørdag morgen d. 14 september ramte missiler to vigtige saudiarabiske olieanlæg 17 gange. Halvdelen af Saudi-Arabiens olieproduktion blev dermed sat ud kraft, og med det samme steg olieprisen med 20 procent med stigende benzinpriser til følge. Angrebet var det mest omfattende og ødelæggende mod saudiarabisk infrastruktur nogensinde og det største mod olieproduktion i Den Persiske Golf, siden Saddam Hussein i 1990 brændte kuwaitiske oliefelter af, efter at FN havde besluttet at anvende militær magt for at afslutte Iraks besættelse af Kuwait indledt i august 1990.

I 1990 førte Iraks aggression mod Kuwait og trusler mod Saudi-Arabiens oliefelter til en omfattende krig mod Irak ledet af USA, med tilslutning fra en bred international koalition og baseret på et solidt FN-mandat. Irak blev smidt ud af Kuwait og underlagt, hvad der på den tid var verdens mest omfattende sanktioner, hvilket dog ikke forhindrede en ny krig i 2003 - denne gang uden FN-mandat. Eftervirkningerne af den krig kommer til udtryk i de mange konflikter, Mellemøsten og det internationale system i dag kæmper med.
Tiden er kommet til en ny fredskonference
I 100-året for den fredstraktat, Versaillestraktaten, der efter Første Verdenskrig lagde grunden til de forhandlinger, som skabte det moderne Mellemøsten, er det værd at erindre, at krigen i Golfen i 1990-91 også førte til den første og hidtil eneste store konference om fred i hele Mellemøsten. Konferencen fandt sted i Madrid november 1991 og førte både til direkte forhandlinger mellem Israel og arabiske lande samt til multilaterale forhandlinger.

Desværre førte konferencen ikke til fred. Det siges dog, at en dårlig generalprøve øger chancen for en god premiere. Tiden er måske kommet til at definere Madrid-konferencen som generalprøve og til at sætte en premiere op i form af en ny fredskonference med deltagelse af alle de arabiske stater, Israel, Tyrkiet og Iran, inklusive Irans allierede i Libanon og Yemen?
Konferencen skulle naturligvis finde sted i FN-regi, der sikrer, at de gamle europæiske stormagter, som for præcis 100 år siden havde ansvaret for at tegne grænserne i det moderne Mellemøsten, deltager. De nuværende stormagter, som er dybt involverede i håbløse og destruktive aktiviteter i Mellemøsten, USA og Rusland, ville tillige sidde med ved forhandlingsbordet sammen med Kina.

En håbløs naiv og total urealistisk forestilling vil gode kolleger i mellemøstforskningen hovedrystende og spontant råbe - og det samme vil diplomater, statsledere og politikere utvivlsomt mene. De har givetvis fuldstændig ret, hvilket viser, hvor langt verden er fra at have en såkaldt verdensorden. Ikke desto mindre er der ikke anden vej at gå. Første trin er, at angrebet mod Saudi-Arabien og konflikten i Golfen må forfølges i FN's Sikkerhedsråd og ikke med udsigtsløse militære angreb, der blot eskalerer hele konflikten.

Hvad skal diplomati og international orden til for?

I dag tales der om, at verdensordenen er truet. Men sandheden er, at der ikke er nogen verdensorden - slet ikke en liberal af slagsen - og at der aldrig har været en. Der findes internationale organisationer som FN, institutioner og aftaler til at regulere handel og økonomi med, og der er faktisk på globalt niveau skabt aftaler af fælles interesse som f.eks. Klimaaftalen i Paris i 2015 og aftalen om Irans atomenergiprogram samme år. Stater kan imidlertid bryde ud af aftaler - og er de stærke nok, kan de tvinge andre stater til at gøre det samme og straffe dem, hvis de bliver i aftalerne. Det tænker store europæiske virksomheder meget over, efter at USA brød aftalen med Iran. Men er stater stærke nok, kan ingen tvinge dem til at blive i en aftale - det har Trump senest bevist.

Så hvad skal diplomati og international orden egentlig til for? I det konkrete tilfælde med konflikten i Den Persiske Golf er svaret enkelt: De skal forhindre en ny stor og ødelæggende krig, og der er ingen veje til afspænding end forhandlinger, hvor alle parter deltager.

Realister vil sige, at mit alternativ i form af enten forhandlinger eller storkrig er for naivt og for simpelt. De vil pege på, at vi blot vil se mere af det samme, som vi har set siden USA trak sig ud af aftalen med Iran: stadig mere pres på Iran (hvilket givetvis er rigtigt), stadig flere såkaldte asymmetriske angreb fra Iran-alliancen, måske efterfulgt af gengældelsesangreb fra US-alliancen, men i lille målestok. Det er bestemt en mulighed, men spørgsmålet er, hvor lang tid det spil kan fortsætte, inden en gnist sætter hele krudttønden i brand?

Realisterne vil svare, at det kan stå på længe, og jeg vil sige, at grænsen er ved at være nået: selvom Iran er dybt presset af sanktioner, er rygterne om republikkens sammenbrud stærkt overdrevne. Og hverken Rusland eller Kina stopper handel med og investeringer i Iran, så de iranske økonomiske lunger klapper ikke sammen lige med det samme. Samtidig erkender golfaraberne i stigende grad deres sårbarhed i skyggekrigen mellem USA og Iran, og leder mere og mere desperat efter en verdensorden, der kan redde deres velfærd, guldbasarer og livsnerve i form af olieproduktion.
Visionen om en ny verdensorden - men ikke en liberal
Efter den kolde krig var der nærmest global enighed om visionen om en ny verdensorden. Til gengæld var det kun i Vesten, en sådan skulle defineres som liberal. Og hurtigt viste det sig, at visionen om en liberal verdensorden med USA som leder af den mødte kolossal modstand - både internt i Vesten og så sandelig uden for Vesten.

En liberal verdensorden, hvor vestlige værdier skulle udbredes universelt, var udtryk for et vestligt overmod, der hurtigt blev imødegået af ikke-vestlige kræfter og stater. Det havde den konservative teoretiker i international politik Samuel P. Huntington i detaljer forklaret og forudsagt i sin store bog om civilisationernes sammenstød. I bogen havde han i stedet foreslået, at regioner, som han misvisende døbte civilisationer, skulle enes om nogle fælles spilleregler baseret på gensidig anerkendelse af forskellighed og lige repræsentation i et reformeret FN-system. Det var dog kun første del af hans argument, der brød gennem den globale politiske kakofoni af kævl og splid. Anden del blev enten sparket til venstre med berettiget kritik af hans dogmatiske civilisationsbegreber. Eller sparket til højre af neoliberale, som var fuldstændig døve over for hans præcise forudsigelse af, at Vestens værdier aldrig lader sig universalisere, og at Vesten i egen interesse derfor sammen med andre regioner skulle arbejde for et regel- og aftalebaseret system, som respekterer forskelligheden i verden.
Forhandlinger måske eneste vej frem
Tredive år efter afslutningen på Den kolde Krig og annonceringerne af visionen om en ny verdensorden, står det klart, at visionen om en liberal verdensorden højst var en fiks idé fostret af beruset og begejstret overmod efter Sovjetunionens sammenbrud. Hvis 1989 var en ny begyndelse, er tiden måske alligevel kommet til at indse, at verden er, som det hedder i Matadorspillet, slået tilbage til start i erkendelse af, at krig og vold kun medfører krig og vold. Med mindre der, som det var tilfældet med krigen mod Irak i 1990-91, er en meget bred global enighed om at føre en bestemt krig med henblik på at skabe en bedre international orden. Faktisk beredte denne krig vejen til fredskonferencen i Madrid, som ganske vist viste sig at være en fiasko.

Det betyder imidlertid ikke nødvendigvis, at ideen om gennem forhandlinger at tilvejebringe 'a comprehensive peace in the Middle East' , som den daværende amerikanske præsident George H.W. Bush udtrykte det i 1991, er naiv, dum og død: Måske er det den eneste vej frem?
Angreb udstiller Saudi-Arabiens sårbarhed
Man skal ikke se længe på Mellemøsten for at konstatere, at der aldrig har været så meget krig og konflikt, som der er i dag. Og at krig og vold helt utvetydigt har medført mere krig og vold fremfor at skabe stabilitet og varige løsninger. Så længe lande som Saudi-Arabien, Forenede Arabiske Emirater, Israel og deres store internationale allierede USA har kunnet blande sig i krige og konflikter i Syrien, Irak og Yemen uden selv at være alvorligt truet på eget territorium og / eller deres vitale interesser, herunder økonomiske, har de selvsikkert kunne optræde med trusler om bål og brand mod fjenderne - hvilket først og fremmest er Iran og de iranske allierede som Hizbollah, houthierne og de shiamuslimske militser i Irak.

Lige præcis på dette punkt udgør angrebet på de saudiarabiske olieanlæg en dramatisk drejning: det udstiller Saudi-Arabiens store sårbarhed over for angreb mod deres vitale olieanlæg, der i lørdags stoppede halvdelen af landets olieproduktion. Ganske vist siger saudiaraberne, at produktionerne kan være på fuld kraft i løbet af nogle uger, men truslerne mod Saudi-Arabiens reelt eneste indtægtskilde er blevet uhyggeligt konkrete. Når dertil lægges, at fjenden i øst, Iran, har stærke allierede i Irak i nord og er tilstede i Syrien i vest og at Houthierne i Yemen i syd tilsyneladende får stadig større militærteknologisk kapacitet til at ramme mål i Saudi-Arabien er det klart, at bekymringen over situationen vokser hos kongefamilien i Riyadh.

Ydermere har den saudiarabiske konge netop sat 1% af det nationale olieselskab Aramco, som driver de anlæg, der blev angrebet i lørdags, til internationalt salg med henblik på at tjene penge til tiltrængte økonomiske reformer. Og det siger sig selv, at værdien af disse aktier falder i takt med at truslerne mod Aramco vokser.

Siden tankskibe blev angrebet i en havn i de Forenede Arabiske Emirater, har landet i stigende grad været bekymret for at blive ramt, dersom presset mod Iran bare vokser og vokser. Derfor er Emiraterne begyndt at nedtone sit militære engagement i Yemen og sendt diplomatiske følere til Iran.
Trumps dilemma
Ligeledes har præsident Trump i stigende grad nedtonet krigsretorikken mod Iran. I juni afblæste han et militært gengældelsesangreb mod Iran efter at iranerne havde skudt en amerikansk drone ned, og i september fyrede han sin mest Iran-aggressive rådgiver John Bolton som national sikkerhedsrådgiver. Efter at have truet Iran med militære angreb, hvis det skulle vise sig, at iranerne stod bag angrebet mod de saudiarabiske olieanlæg i lørdags, slog han sig for munden og sagde, at han lige ville høre saudiaraberne om, hvordan de synes situationen skulle gribes an. Trods deres position som en af verdens største indkøbere af våben og deres macho retorik om styrke og vilje, er de ganske lunkne og ubehageligt til mode ved at skulle åbne en ny krig mod øst.

Siden USA trak sig ud af atomenergi-aftalen med Iran, har Trump og hans allierede i Israel, Emiraterne og Saudi-Arabien lagt et maksimalt pres mod Iran. Forventningerne har nok været, at dette pres ville få Iran til enten at bryde totalt sammen eller lægge sig fladt ned. I stedet har angrebene i lørdags, som selvfølgelig kommer fra den iranske alliance, som en boomerang ramt USA og de arabiske allierede lige midt i deres økonomiske akilleshæl: den saudiarabiske olieindustri. Selvfølgelig kan USA rette et betydeligt militært angreb mod Iran, men risikoen for at modsvaret i form af ødelæggende gengældelsesangreb rettet mod Saudi-Arabien og Emiraterne, og dermed mod sårbare men vigtige bastioner i global økonomi, er uhyggeligt konkrete.

Derfor tøver Trump og hans allierede med militære angreb, hvilket sætter Trump i et svært dilemma: efter med maksimalt pres mod Iran, og macho trusler om militær styrke at have pustet sig op som en løve, risikerer han nu at falde ned som et lam, eller som en bange hund at løbe væk fra det hele: med udsigten til et snarligt amerikansk præsidentvalg prioriterer Trump Amerika først, i stedet for at sende USA ud i en ny udsigtsløs og bekostelig krig i det evigt bøvlede Mellemøsten. Golfaraberne har fornemmet hensigten og bliver stadig mere forstemte.
Konflikten kan drejes i en ny retning
Vejen ud af det dilemma er forhandlinger, og da Iran ikke vil forhandle med Trump direkte, er der kun en mulighed, nemlig FN's Sikkerhedsråd. Her skal hele paletten af konflikter så inddrages: Yemen, Irak, Syrien, Saudi-Arabien, atomenergi-aftalen.

Det er kompliceret og mine realistiske kolleger vil slå fast, at det ikke kommer til at ske. En storkrig har hverken Iran, Saudi-Arabien eller USA interesse i. Mange vil derfor sige, at udkommet af angrebene i lørdags, også selvom der skulle være afgørende beviser for iransk indblanding, hurtigt vil fortone sig i en fortsættelse af mere af det samme i de mange konflikter, verden allerede har vænnet sig til udspiller sig i Mellemøsten.

Men muligheden for at en mere perspektivrig behandling i FN's Sikkerhedsråd vil dreje konflikten i Den Persiske Golf i en ny retning skal ikke udelukkes, fordi det er den eneste farbare vej ud af det dilemma, USA og Saudi-Arabien med det maksimale pres mod Iran har bragt sig i. Det er samtidig den vej, Iran ønsker at følge. Og resten af verden inklusive EU, Rusland og Kina vil bakke op og det lige på en studs.

# data[].attributes.attachment_link.description
Lørdag morgen d. 14 september ramte missiler to vigtige saudiarabiske olieanlæg 17 gange. Halvdelen af Saudi-Arabiens olieproduktion blev dermed sat ud kraft, og med det samme steg olieprisen med 20 procent med stigende benzinpriser til følge.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tiden er inde, til at de iranske militser, der hjalp Irak med at bekæmpe Islamisk Stat, tager hjem.

Det siger USA's udenrigsminister, Rex Tillerson, der søndag mødtes med lederne af to arabiske lande for at drøfte Irans indflydelse i Mellemøsten.

- Iranske militser i Irak skal, nu hvor kampen mod Islamisk Stat er ved at være slut, tage hjem. De udenlandske krigere i Irak skal tage hjem og lade det irakiske folk få kontrollen igen, sagde Tillerson.

Han talte på en fælles pressekonference med Iraks premierminister, Haider al-Abadi, og den saudiarabiske kong Salman.

Søger opbakning i regionen

USA søger opbakning i regionen til Trump-regeringens ønske om at begrænse den iranske indflydelse i Irak, Syrien og andre lande.

Titusinder af irakere sluttede sig til Folkets Mobiliseringsstyrker, efter at Islamisk Stat i 2014 indtog store dele af Irak.

Disse styrker er finansieret af Iran og har fået iransk træning. Det er både dem og den magtfulde iranske Quds-styrke, som Tillerson refererer til, siger en amerikansk embedsmand til Reuters.

Under sit besøg i Saudi-Arabien og Qatar langede Tillerson hårdt ud efter Irans "ondsindede opførsel" og opfordrede til, at både landene i Mellemøsten - men også Europa - kapper alle bånd til Irans magtfulde Revolutionsgarde.

USA har netop underlagt den magtfulde iranske eliteenhed sanktioner.

Bekymret for iransk indflydelse

Alle virksomheder og lande, der handler med Revolutionsgarden, "gør det virkelig med stor risiko", advarer Tillerson på søndagens pressekonference i den saudiarabiske hovedstad, Riyadh.

Amerikanerne har gennem længere tid været bekymrede for, at Iran vil udvide den indflydelse i Mellemøsten, som landet sikrede sig i kølvandet på den amerikanske invasion af Irak i 2003.

Den iranske udenrigsminister, Jawad Zarif, kritiserer USA for landets støtte til en irakisk-saudisk alliance.

- Desværre er præsident Donald Trumps regering ikke villig til at lære af sine fejl og vil ikke gå bort fra sin antiiranske kurs, siger han ifølge det iranske nyhedsbureau Insa.

# data[].attributes.attachment_link.title
USA beder arabiske allierede om hjælp til at isolere Iran

# data[].attributes.attachment_link.description
Tiden er inde, til at de iranske militser, der hjalp Irak med at bekæmpe Islamisk Stat, tager hjem. Det siger USA's udenrigsminister, Rex Tillerson, der søndag mødtes med lederne af to arabiske lande for at drøfte Irans indflydelse i Mellemøsten. - Iranske militser i Irak skal, nu hvor kampen mod Islamisk Stat er ved at være slut, tage hjem.

# data[].attributes.body
Deadline (03.01.2020) & Deadline (16.06.2019)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
USA er stadig den dominerende aktør i Mellemøsten. Regionens geografiske placering og økonomiske omstændigheder gør det til en omstridt region i international politik. Men USA er ikke afhængige af olieimport fra regionen - trods manges antagelse herom. Men hvorfor fastholder man så en så aktiv rolle? Det handler om stabilitet og det internationale system.
Mellemøsten udgør en vigtig økonomisk, kulturel og strategisk position, og det er derfor ikke tilfældigt, at USA og andre stormagter har vist stor interesse for regionen igennem tiden. Samtidigt er Mellemøsten en region ramt af regionale opgør på tværs af grænser, og disse opgør kan få indflydelse på de amerikanske interesser i regionen. Det er derfor ikke tilfældigt, hvordan amerikanske præsidenter handler i disse opgør. Hvad end det handler om at bruge magt i Syrien og Yemen, yde militær støtte til Egypten og Israel eller holde hånden over Saudi Arabien, er USA's handlinger i Mellemøsten ofte nøje kalkuleret i forhold til USA's interesser i regionen, og disse interesser er ikke altid nøje præciseret. Denne artikel vil forsøge at klarlægge disse interesser, og hvorfor USA agerer som de gør i regionen - en region som er ramt af opgør på kryds og tværs af landegrænser.

For USA mangler ikke ressourcerne til at dominere og handle i regionen, hvis der sker noget. Det sås i forbindelse med Islamisk Stats opståen, hvor det amerikanske militær hurtigt stablede en reaktion på benene. Det der oftere mangler er synlige amerikanske interesser i klemme - hvis ikke der er det, mangler ambitionerne og interessen ofte hos amerikanerne.
Alliancer, magt og interesser
For at kunne forstå USA's ageren i Mellemøsten, kan det være en fordel at være bekendt med magtbalancen i regionen. Ud fra dette omdrejningspunkt er det ofte nemmere at forstå USA's handlinger (eller mangel på handling) i regionen.

Som udgangspunkt udgør USA den mest magtfulde aktør i Mellemøsten, og USA dominerer dermed regionens magtbalance. Man kan sætte spørgsmål ved, om der er én enkelt stat i Mellemøsten som har de materielle midler samt de organisatoriske og ideologiske ressourcer til at projektere deres magt henover regionen. Herudover virker det heller ikke til, at der findes én stat i Mellemøsten som er anerkendt af andre stater, både indenfor og udenfor regionen, som værende regionens ledende stat, og som i internationale forums taler på vejene af hele regionens interesser.

Det betyder dog ikke, at der ikke er stater i Mellemøsten som igennem historien har haft ambitioner om, og har forsøgt, at blive regionens ledende stat og dermed destabilisere magtbalancen. I 1950'erne til 70'erne var det Gamal Abdel Nassers Egypten, i slut-70erne og start 80'erne var det præstestyrede Iran, og senere i 80'erne forsøgte Saddam Hussein også at etablere sig som den ledende magt i regionen. Derudover har lande som Tyrkiet, Saudi Arabien og Israel også haft ambitioner om at blive den mest magtfulde stat i Mellemøsten, og den dag i dag forsøger stater så som Iran, og til dels Tyrkiet og Saudi Arabien, at prikke til magtbalancen endnu engang. I forfølgelsen af at blive den ledende magt i regionen, har flere af disse lande været i konflikt med hinanden, både direkte, men især også i form af stedfortræderkrige. For fælles for dem alle er, at de mangler nok kapacitet til at kunne projektere deres magt henover hele regionen.

For at USA kan sikre deres interesser i regionen, er det nødvendigt at USA opretholder deres position som ledende magtaktør i regionen og dermed tilbageholde ovennævnte stater fra at destabilisere denne magtbalance. Især er det i USA's interesse, at inddæmme Irans magt henover regionen.
Nøglen til dominansen: Militær overlegenhed
Det er dog usandsynligt, at denne balance bliver væltet lige foreløbigt. I forhold til militær magt er USA uden sammenligning den største magt i Mellemøsten. Det præcise tal på USA's styrke i Mellemøsten ændrer sig ofte på grund af rotationer i USA's udstationeringer samt specifikke operationer, men faktum er, at USA er i stand til at reagere på kortsigtede og uforudsete forhold i regionen, og USA's kapaciteter i regionen kan hurtigt stige på grund af dets baser i regioner og enestående transport og logistikkapacitet. Ingen andre stater, både på regionalt og internationalt plan, har et netværk af baser som kan sammenlignes med USA's netværk i regionen. I skrivende stund har USA baser i Kuwait, Qatar, Bahrain, De Forenede Emirater, Jordan og i Tyrkiet. USA har stationeret flere tusinde tropper, kampfly, missilforsvar, pansrede militære køretøj, etc. på disse baser, og dette står klar til at blive mobiliseret hvis nødvendigt. Samtidigt bør USA's allierede staters militære magt medregnes i USA's militære magt i regionen. Den amerikanske militære magt i regionen stammer derfor også fra de allieredes militære styrke, og flere af de allierede, herunder især golfstaterne, besidder højteknologiske våbensystemer, som de har indkøbt fra Vesten.

Taler vi om økonomisk magt er USA, med den delvise undtagelse af våbensalg, ikke økonomisk knyttet til Mellemøsten. I stedet kommer USA's økonomiske magt i regionen fra den økonomiske styrke af de amerikanske allierede, samt fra de økonomiske svagheder hos USA's rivaler, Iran og Syrien. På lang sigt kan USA's økonomiske magt i Mellemøsten dog blive udfordret af Kinas voksende økonomiske tilstedeværelse i regionen.
Ikke afhængig af olien
Lad os slå det fast med syvtommersøm; USA er ikke økonomisk afhængig af mellemøstlig olie. Faktisk køber USA størstedelen af deres importerede olie fra Canada. Cirka 20% af USA's olieimport kommer fra Mellemøsten, og dette tal vil kun falde, så længe USA's egen olieproduktion stiger. I stedet er USA interesseret i at sikre, at den internationale økonomi forbliver stabil, hvorfor USA igennem historien har arbejdet for at sikre den frie strøm af råolie. Også derfor indgik USA og Saudi Arabien et strategisk samarbejde efter USA's alliance med Iran brød i 1979 som følge af Shahens fald - en tidligere vigtig økonomisk allieret. Samarbejdet går ud på, at USA garanterer Saudi Arabisk sikkerhed, hvor Riyadh til gengæld sikrer, at olien flyder i en stabil strøm ud på det globale marked. Grundlæggende har dette samarbejde holdt, fordi de fundamentale interesser ikke er blevet brudt; ingen anden magt kan garantere Saudi Arabien sikkerhed, mens Saudi Arabien er den stat som bedst kan sikre det globale oliemarkeds stabilitet. På samme måde er USA's alliance med de mange af de andre stater i Mellemøsten baseret på samme fundament - stabilitet for sikkerhed. Derfor selvom lande som Qatar, Egypten og Saudi Arabien har haft deres stridigheder med USA, er det usandsynligt, at disse stater bryder deres alliancer med USA, da disse lande er afhængige af den sikkerhedsgaranti USA yder. Økonomisk og politisk set er det derfor fordelagtigt, at USA forbliver den mest magtfulde aktør i Mellemøsten, så de allierede sikrer stabilitet, både i regionen, men også på det internationale marked.

Så selvom USA siden George W. Bush-årene har været tilbageholdende fra krige og humanitære kriser i regionen, så har landet stadig en stor interesse i at være til stede i Mellemøsten. Det er i USA's interesse at forblive den mest magtfulde aktør i Mellemøsten, så USA fortsat kan garantere sikkerhed til deres allierede, og sikre, at deres rivaler så som Iran og Syrien ikke destabiliserer den nuværende magtbalance. Som nævnt er det derfor ikke ressourcerne, USA mangler til at engagere sig i borgerkrige og humanitære kriser, men derimod interessen og ambitionerne til at involvere sig. Dette kommer til udtryk i Præsidents Trumps udenrigspolitiske tilgang til regionen set igennem et "America First"-perspektiv.

Følg med efter vinterferien, når vi dykker ned i USA's relationer til de regionale aktører og aktuelle konflikter i regionen.

# data[].attributes.attachment_link.title
USA's geopolitiske interesser i Mellemøsten - Kongressen.com

# data[].attributes.attachment_link.description
USA er stadig den dominerende aktør i Mellemøsten. Regionens geografiske placering og økonomiske omstændigheder gør det til en omstridt region i international politik. Men USA er ikke afhængige af olieimport fra regionen - trods manges antagelse herom. Men hvorfor fastholder man så en så aktiv rolle? Det handler om stabilitet...

# data[].attributes.body
IP&Ø, s. XX-XX
Undersøg Iran og Saudi Ariabiens kapabiliteter

# data[].attributes.body
Artikel om konflikten mellem Iran og Saudi Arabien

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lad os slå det fast: Mellemøsten virker som verdens mest forvirrende sted.

Men stopper vi op og holder krigene og kriserne, der fylder i nyhedsstrømmen, under lup, trækker de stort set altid tråde til én større konflikt: fjendskabet mellem regionens to sværvægtere Saudi-Arabien og Iran. Vi har det med at overse, at de to landes forhold er nøglen til at forstå mange af de dybereliggende dynamikker, der de seneste år har hjemsøgt Mellemøsten.

De to lande har ikke erklæret hinanden krig, men udkæmper en ideologisk og geopolitisk kamp om indflydelse i hele regionen. Det sker gennem proxy-aktører - militære og politiske kræfter - i skrøbelige stater som Syrien, Yemen og Libanon.

Lyder det bekendt?

Ja, parallellen til Den Kolde Krig ligger ligefor. Spændingerne mellem Iran og Saudi-Arabien har de seneste måneder nået et niveau uden fortilfælde. Den tilspidsede situation har sågar skabt frygt for, at Mellemøstens to største militære magter skal ende i en direkte militær konfrontation.

Men konflikten ser ud til at fortsætte som en kold krig, og det vil efter alt at dømme få kolossale konsekvenser for hele regionen og potentielt også for Europa i form af flygtningestrømme. Derfor har jeg lavet en overskuelig håndbog, der er båret af kort, grafikker og den interaktive tidslinje nedenfor. Lige til at slå op i, når nyhedsstrømmen bliver for overvældende.

Det her er din håndbog over Mellemøstens kolde krig - sådan bruger du den:

Håndbogen vil blive opdateret med "seneste nyt" i et afsnit øverst i artiklen, når der sker store udviklinger i sagen, hvorefter vi vil genudsende artiklen igen på Zetlands daglige forside. Idéen er, at du altid kan orientere dig i grafikkerne, kortene og tidslinjen her i artiklen. Overser jeg afgørende udviklinger, er du velkommen til at bidrage i kommentarsporet.

Først - et nærmere kig på de to sværvægtere:

Illustration: Signe Stubager / Zetland

Det moderne Iran står på skuldrene af det stolte persiske rige, og iranerne holder deres særegne kultur og sprog i hævd.
Shia-islam blev første gang landets statsreligion i 1501, men i løbet af sidste århundrede blev religionen dog bænket af den sekulære shah-familie, indtil islamisterne anført af Ayatollah Khomeini gennemførte den islamiske revolution i 1979.

Siden har landet forfulgt en ekspansiv udenrigspolitisk linje, der er båret af en ambition om shiamuslimsk dominans.

Irans folkevalgte præsident Hassan Rouhani anses som en (relativt) moderat kraft, men holdes i skak af et magtfuldt præstevælde. Den seneste udvikling i landet tyder på, at Rouhani retter stadig mere ind efter præsternes fundamentalistiske linje. Iran kan bedst beskrives som et kvasidemokratisk præstestyre med stærkt autoritære tendenser.

Saudi-Arabien på 20 sekunder

Saudi Arabien, islams fødested, har ikke bare overjordiske rigdomme i form af to af islams helligste byer Mekka og Medina: Under jorden flyder mere end en femtedel af verdens kendte oliereserver. Siden 1932 har en grotesk rig (og grotesk stor) kongefamilie styret landet i samspil med et præstevælde, der tvinger en ekstrem tolkning af sunniislam, wahhabismen, ned over befolkningen.

Den 32-årige Mohammed bin Salman er trådt i karakter som landets de facto-hersker, siden han blev udnævnt som kronprins i juni 2017. Den ambitiøse og aggressive tronarving vil reformere Saudi-Arabien efter vestlige idealer. Og så fører han en benhård og konfrontatorisk linje over for Iran.

"Denne kamp er anderledes. Den kunne sprede sig til enhver dal og bakketop. Og hvis den starter, stopper den måske ikke igen." Libanesisk mand om sin frygt for en storkrig mellem Saudi-Arabien og Iran (The Guardian).

Og lad os så lige, inden vi går videre, tale om frygten for en ny storkrig.

Eksperter over en bred kam er enige om, at Den Kolde Krig mellem de to lande formentlig forbliver "kold".

Hvis en krig bryder ud "ville det være de farligste tider for Mellemøsten og verden," sagde Pat Thaker, der laver analyser om Mellemøsten for The Economist, til tv-netværket CNBC i november. "Men hverken Saudi-Arabien og Iran ønsker krig."

Selv om Iran er en stærkere militærmagt end Saudi-Arabien, vil en direkte militær konfrontation mellem de to lande nemlig formentlig ende i et blodigt og langtrukkent dødvande, som den prominente mellemøstekspert Majid Rafizadeh vurderer i The Huffington Post. Vi har nemlig at gøre med de to mægtigste militærmagter i Mellemøsten, og Saudi-Arabien har de seneste år været blandt de lande i verden, der spenderer allermest på militært isenkram.

Bliv klogere på styrkeforholdet her:

1979 - BEGYNDELSEN Ritzau Scanpix / Arkivfoto

Lad os tage den helt forfra. Hvorfor er de to lande uvenner?

Fjendskabet næres af især to forhold.

1. For det første dyrker både Iran og Saudi-Arabien fortællingen om, at netop deres land er klodens retmæssige leder af islam. Her er den sekteriske konflikt mellem sunni- og shiaislam, de to store retninger inden for religionen, central.

Vi kan derfor spore konflikten mellem de to lande til den islamiske revolution i Iran i 1979.

Med ét var en revolutionær shiamuslimsk stormagt født i Saudi-Arabiens baghave, og fra begyndelsen stod det klart, at Irans ambitioner rakte langt ud over landets egen matrikel. Iran begyndte snart at støtte shiamuslimske kræfter i regionen, og Saudi-Arabien forsøgte allerede dengang at tippe magtbalancen den anden vej.

Siden er tilnærmelser mellem de to lande konsekvent blevet afløst af sabelraslen.

Den amerikanske invasion af Irak i 2003 forværrede også splittelsen mellem sunni-og shiamuslimer: Iran og Saudi-Arabien heppede på hver deres side af de to trosretninger, der er dominerende i Irak. Det endte i en brutal sekterisk borgerkrig, der stadig hjemsøger Irak i dag.

Lad os se nærmere på de to islamiske retninger:

Så mange muslimer er der på verdensplan. Kilde: Pew Research Center (2013)

Estimater viser, at 87-90 procent af verdens muslimer er sunnimuslimer, mens 10-13 procent er shiamuslimer.

Sådan er de to retninger inden for islam fordelt over Mellemøsten:

Heeelt forfra. Balladen mellem sunni- og shiamuslimer begyndte i år 632 ...

... da profeten Mohammed fra Mekka, der bragte islam til verden, døde. Spørgsmålet om, hvem der skulle være kalif - islams retmæssige leder - førte til splittelsen mellem to grupper: Shiamuslimerne mente, at kaliffen måtte findes i Mohammeds familie, mens sunnimuslimerne satte deres lid til en anden prominent muslim, der stod Mohammed nær. Og sådan opstod en af verdens ældste skænderier, der 1.400 år senere inkarneres af fjendskabet mellem Saudi-Arabien og Iran.

2. For det andet er uvenskabet mellem Saudi-Arabien og Iran drevet af en mere traditionel magtkamp om indflydelse i regionen.

Det handler overraskende lidt om økonomisk vinding: Fjendskabet er, skriver magasinet The Nation i en analyse, "snarere en konkurrence om territorial indflydelse" i stil med de store krige i 1800- tallet.

Så når man taler om, at konflikten mellem sunni- og shiaislam forklarer, hvorfor Mellemøstens kolde krig bliver varmere, skal man være varsom: Ja, den får afgjort temperaturen til at stige. Men regeringerne i henholdsvis Iran og Saudi-Arabien benytter også det religiøse stridspunkt som strategisk brik i en magtkalkule, der går ud på at splitte befolkninger og politikere hjemme og ude for at konsolidere deres magt.

Uforudsigeligheden, der blev affødt af Det Arabiske Forår i 2011, sendte for alvor magthaverne i Teheran og Riyadh på kollisionskurs:

Saudi-Arabien frygtede, at dets magtposition ville blive truet af protesterne i regionen. Landet anså Iran som en aggressiv aktør, der ønskede at understøtte de revolutionære kræfter, som påvirkede Saudi-Arabiens allierede i for eksempel Jordan, Egypten, Yemen og Bahrain.

Siden har Saudi-Arabien og Iran stukket deres tentakler dybt i lande over hele Mellemøsten for at skade deres modparts interesser.

Dynamikken har ikke bare polariseret borgere fra Tripoli over Tunis til Bagdad. Det har også fået porøse politiske systemer til at flække, krige til at hærge og bragt regionen til et punkt, der selv efter mellemøstlige standarder er kritisk.

Især fem lande trues lige nu af fjendskabet. Her er tre lande, som destabiliseres af Irans og Saudi-Arabiens dyst om indflydelse, og to lande, hvor de udkæmper blodige proxy-krige.

Yemen: Borgerkrig og verdens værste humanitære krise

Houthierne, en gruppe shiamuslimske rebeller, der er støttet af Iran, kæmper mod Yemens internationalt anerkendte regering. Den regering er Saudi-Arabien allieret med. I marts 2015 begyndte en koalition anført af Saudi-Arabien at bombe de houthi-kontrollerede områder i den vestlige del af landet. Samtidig har koalitionen indført en handelsblokade af de houthi-kontrollerede områder, hvilket ifølge FN har betydet, at 7 millioner yemenitter er ramt af hungersnød.

Over de seneste måneder er det blevet mere klart, at konflikten i Yemen er en stedfortræderkrig mellem Iran og Saudi-Arabien: De Iran-støttede houthier har siden november affyret flere missiler mod Saudi-Arabien, hvilket saudierne har tolket som en "krigserklæring" fra Irans side.

Syrien: Stridende proxy-militser i årtiets største borgerkrig

Saudi-Arabiens automatreaktion på Det Arabiske Forår var at støtte de forskellige aldrende despoter - for eksempel Mubarak i Egypten og Ben Ali i Tunesien - som befolkningerne gjorde oprør mod. Men Syrien er undtagelsen. Det skyldes, at Assad-regimet er tæt allieret med Iran. Derfor begyndte Saudi-Arabien hurtigt at støtte forskellige sunnimuslimske oprørsgrupper i Syrien.

Saudierne er ekstremt bekymrede over situationen i Syrien. Med støtte fra blandt andet Iran, der har tusindvis af soldater udstationeret i Syrien, er det nemlig lykkedes præsident Assad at klamre sig til magten. Mange eksperter vurderer, at han er ved at vinde krigen.

Libanon: Den Kolde Krigs nye store frontlinje

Under den grumme borgerkrig fra 1975-1990 fik vi en forsmag på det helvede, Libanons religiøse og etniske kludetæppe kan forvandle sig til.

Saudi-Arabien støtter sunnimuslimske kræfter i landets sprængfarlige politiske system, mens Iran er kammesjuk med den shiamuslimske aktør Hizbollah, der råder over sin egen hær og er en dominerende magtfaktor i Libanons politiske liv.

I november 2017 blev det klart, at Libanon er den kolde krigs nye store frontlinje: I en udpræget bizar seance blev landets premierminister Saad Hariri under et besøg i Saudi-Arabien formentlig presset til at annoncere sin tilbagetræden på tv og i samme ombæring fordømme Irans tendens til at blande sig i andre landes interne affærer.

Irak: En mangeårig magtkamp tager til

Efter den amerikanske invasion i 2003 skaffede Saddam Hussein af vejen, greb Iran muligheden for at opnå kontrol med Iraks politiske og økonomiske liv og reelt gøre Irak til en iransk klientstat: Siden har Iran støttet ekstreme shia-militser i Irak og senest involveret sig i kampen mod Islamisk Stat i Irak.

Saudi-Arabien ser ikke passivt til: I efteråret indgik landet et stort opslået økonomisk samarbejde med Irak for at hjælpe med genopbygningen af landet, nu hvor Islamisk Stat er så godt som jaget ud. Det skal læses som et forsøg på at decimere Irans store indflydelse i Irak.

Qatar: Et lillebitte land i klemme mellem to store negle

I juli 2017 afskar Saudi-Arabien sammen med flere allierede arabiske stater diplomatiske forbindelser til Qatar og gennemførte en blokade af landet. Qatar-krisen er i stor udstrækning et udslag af Saudi-Arabiens bekymringer over Qatars bånd til Iran. Et af kravene for at løfte blokaden er, at den lille golfstat afskærer sine diplomatiske forbindelser til Iran.

Hvem har overhånden i konflikten?

Sagt med tre ord: Det har Iran.

Det er der bred enighed om. Her er tre eksempler på hvorfor:

1. I Syrien er Iran stærkt til stede og står bag Assad, der i stadig højere grad ligner krigens sejrherre.

2. I Irak nyder Iran stor støtte blandt det shiamuslimske flertal i landets befolkning, skriver Time Magazines irankorrespondent Kay Armin Serjoie. Hun fremhæver også, at Iran har stor indflydelse på de Populære Mobiliseringsenheder, en berygtet gruppe af shiitiske militser i Irak, der formentlig ville give Iraks svage nationale hær en gedigen røvfuld, hvis det kom dertil. Langt hen ad vejen er Iran også lykkedes med at gøre Irak til en klientstat.

3. I Libanon er Iran hjertevenner med det væbnede shiitiske parti Hizbollah, der er landets mest magtfulde aktør.

Altså:
Iran er forbandet dygtig - og langt bedre end saudierne - til at rode i andre landes affærer. Som det bemærkes i magasinet The Nation, er Saudi-Arabien relativt uerfarne, når det kommer til dyster som denne: Historisk har landets udenrigspolitik drejet sig om at varetage sine olieinteresser. Desuden er saudiernes dyrt indkøbte militære skyts ikke egnet til at udkæmpe proxy-krige, men snarere store konventionelle krige.

KOMMANDØREN FOR DET HELE Ritzau Scanpix

Så hvad kommer der til at ske i fremtiden?

Fortsætter Mellemøstens kolde krig uhindret, er det så godt som sikkert, at destabiliseringen af nogle af verdens mest skrøbelige lande vil fortsætte. De seneste års blodige krige i Syrien, Irak og Yemen kan vise sig at være en forsmag på, hvad regionen - og Europa, der har været påvirket af krigene gennem flygtningekrisen - har i vente.

Som sagt "vinder" Iran lige nu konflikten med Saudi-Arabien. Faktisk vil Saudi-Arabien ifølge magasinet Foreign Policy blot svække sig selv yderligere ved at forfølge den konfrontatoriske linje over for Iran. Det vil nemlig styrke de mest rabiate kræfter i Iran, der nærer et megalomant ønske om at udvide landets indflydelse i regionen.

Konsekvensen af Saudi-Arabiens aggressioner kan, konkluderer Foreign Policy, derfor være en ond spiral, der risikerer at antænde borgerkrige i lande som Libanon og Jordan, alt imens Iran vinder indflydelse.

Men Saudi-Arabiens kronprins Mohammed bin Salman virker stålsat. Og hans vigtigste allierede, USA, bakker op om hans linje over for Iran. Præsident Trump har nemlig erstattet Obamas mere forsonlige politik over for Iran med samme dunder-retorik som George W. Bush brugte i 00'erne, da han indskrev Iran i "Ondskabens Akse" sammen med lande som Nordkorea og Cuba.

Se bare det her tweet fra i fjor:

Derfor ser de to lande altså til at fortsætte deres kollisionskurs. Hvad det helt præcist kommer til at betyde for de enkelte lande i regionen, er utrolig svært at spå om.

Læg dertil to ubekendte: I både Saudi-Arabien og Iran udspiller der sig lige nu store indenrigspolitiske dramaer, vi stadig ikke kender udfaldet af.

- I Saudi-Arabien er kronprins Mohammed bin Salman i færd med at gennemtvinge et historisk skift, der både går ud på at reformere landets tolkning af islam og udrense landets korrupte elite.

- I Iran har titusindvis demonstreret hen over nytår - det er de største demonstrationer, landet har oplevet siden 2009 - på grund af utilfredshed med styret i Teheran og den økonomiske situation.

Men igen - om det vil ende med at påvirke de to landes forhold til hinanden, må tiden vise. For det er Mellemøsten, vi har med at gøre.

Tag bare Det Arabiske Forår - hvem havde lige set det komme?

# data[].attributes.attachment_link.title
Skal man forstå konflikterne i Mellemøsten, skal man forstå den kolde krig mellem Iran og Saudi-Arabien. Her er din (overskuelige) håndbog

# data[].attributes.attachment_link.description
Lad os slå det fast: Mellemøsten virker som verdens mest forvirrende sted. Men stopper vi op og holder krigene og kriserne, der fylder i nyhedsstrømmen, under lup, trækker de stort set altid tråde til én større konflikt: fjendskabet mellem regionens to sværvægtere Saudi-Arabien og Iran.

# data[].attributes.body
Video om konflikten mellem Iran og Saudi Arabien frem til 2017

# data[].attributes.body
IP&Ø, s. XX-XX