# data[].attributes.headline
מלחמת העולם הראשונה 1914 - 1918

# data[].attributes.subject
מלחמת העולם הראשונה 1914 - 1918

# data[].attributes.headline
מלחמת העולם השנייה- 1939- 1945

# data[].attributes.subject
מלחמת העולם השנייה- 1939- 1945

# data[].attributes.headline
מלחמת העצמאות 30 בנובמבר 1947- ינואר 1949

# data[].attributes.subject
מלחמת העצמאות 30 בנובמבר 1947- ינואר 1949

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הנפת דגל הדיו באילת, המסמלת בתודעה הציבורית את סיום המלחמה

מערכה: הסכסוך הישראלי-ערבי

סוג העימות

מלחמה

תאריכים

מלחמה אחרי

מלחמת סיני

מקום

ארץ ישראל, חצי האי סיני

עילה

התנגדות ערבית להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.

תוצאה

ניצחון ישראלי,
הקמת מדינת ישראל,
הסכמי רודוס.

שינויים בטריטוריות

הקו הירוק נקבע כקו הגבול הישראלי.

הצדדים הלוחמים

מנהיגים

לפני הקמת המדינה:

לאחר הקמת המדינה:

החל מ מאי 1948 גם:

מפקדים

כוחות

אבדות

הרוגים: 6,373 (כ-4,000 חיילים ו-2,373 אזרחים).

17,000-10,000 הרוגים, רובם הגדול לוחמים ואזרחים מקומיים.

מלחמת העצמאות (נקראת גם: מלחמת השחרור, מלחמת הקוממיות, מלחמת תש"ח, ו מלחמת 1948; ב ערבית: حرب فلسطين 1948, תעתיק: חַרְבּ פִלַסְטִין 1948, תרגום: מלחמת פלשתינה 1948) פרצה ב- 30 בנובמבר 1947. בבוקר היום שלאחר קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם, פתחו ערביי ארץ ישראל בהתקפות כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל כדי למנוע את יישומה. בכך נפתח השלב הראשון של המלחמה, המכונה לעיתים בשם "מלחמת האזרחים", משום שהלחימה התאפיינה בעימות צבאי מוגבל בין הכוחות הצבאיים של הערבים לבין כוח המגן העברי של היישוב היהודי בארץ, אף על פי שיחידות מתנדבים מטעם הליגה הערבית ( צבא ההצלה), ובהמשך גם מתנדבים מן האחים המוסלמים, השתתפו גם הם בלחימה בצד הערבי. היקף הלחימה הוגבל מאוד בשל נוכחות הצבא הבריטי, אף על פי שהיה בתהליך של פינוי כוחותיו משטח ארץ ישראל המנדטורית. החל מראשית אפריל 1948 עבר כוח המגן העברי למתקפה באזורים שונים בארץ ישראל, ועד השלמת פינוי הצבא הבריטי ותום המנדט, הביסו את הכוחות הערביים הבלתי סדירים שעמדו מולם.

ב- 14 במאי 1948, יומו האחרון של המנדט הבריטי, הכריזה הנהגת היישוב היהודי בראשות דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אשר תיקרא "מדינת ישראל". למחרת פלשו לתחומי הארץ הצבאות הסדירים של מספר מדינות ערביות ( סוריה, עיראק, עבר הירדן ו מצרים) בסיוע כוחות צבא קטנים יחסית מ לבנון ו ערב הסעודית, ובכך החל השלב השני של מלחמת העצמאות. נהוג לחלק שלב זה לשני שלבי משנה עיקריים: בשלב הראשון, שהסתיים עם כניסת ההפוגה הראשונה במלחמה, בלמו כוחות ההגנה (החל מסוף מאי כוחות צה"ל), בהם השתלבו בהדרגה אצ"ל ולח"י, את המתקפה הערבית, והיוזמה הצבאית הייתה בעיקר בידי הצד הערבי. בשלב השני, שהחל לאחר תום "ההפוגה הראשונה", עברה היוזמה הצבאית לידי צה"ל, והצבאות הערביים נמצאו בעיקר במגננה. שלב זה התאפיין בשורה של מבצעים של צה"ל, ובתקופות ארוכות של הפוגה, שנכפו על הצדדים הלוחמים על ידי החלטות מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בגיבוי מעצמות המערב.

מפת גבולות החלוקה 1947 טרם המלחמה אל מול מפת גבולות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות 1949

השטח שהוקצה בהחלטת החלוקה למדינה היהודית

השטח שהוקצה בהחלטת החלוקה למדינה הערבית, אשר היה תחת השליטה של מצרים וירדן בין השנים 1949-1967

השטח שהוקצה בהחלטת החלוקה למדינה הערבית, ועבר לשליטה ישראלית בשנת 1949 למעט השטח לאורך הגבול עם מצרים שהיה ל שטח מפורז עד מבצע הר געש בנובמבר 1955

שטחי מזרח ירושלים ובית לחם, אשר היו אמורים להיות שטח בפיקוח בינלאומי של האו"ם ובפועל היו תחת שלטון ירדני בין השנים 1949-1967

שטחי מערב ירושלים אשר היו אמורים להיות שטח בפיקוח בינלאומי של האו"ם ובפועל היו תחת שלטון ישראלי לאחר 1949

במהלך המלחמה ספגו הכוחות הצבאיים של היישוב היהודי בארץ ישראל (ממאי 1948 צבא הגנה לישראל) והאוכלוסייה האזרחית היהודית, יותר מ-6,000 הרוגים, כאחוז מכלל האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל עם פרוץ המלחמה. הכוחות הצבאיים הערביים שהשתתפו במלחמה, וערביי ארץ ישראל, ספגו אף הם אבדות ניכרות. במהלך המלחמה נאלצו מאות אלפי תושבים ערבים לעזוב את בתיהם בנסיבות שונות, ו הפכו לפליטים, ומאות כפרים ערביים ננטשו או נחרבו. לאחר המלחמה נאסרה חזרת רוב הפליטים הערבים לבתיהם, על ידי ממשלת ישראל. אירועים אלה כונו על ידי הערבים בשם " הנכבה" (ב ערבית: النكبة - "האסון"). ערב המלחמה, במהלכה ולאחריה נקמו המימסדים של מדינות ערב בהכוונת הליגה הערבית את תקומת מדינת ישראל ותבוסתן בקרב בקהילות היהודיות ב ארצות ערב, ומאות אלפי היהודים שחיו בהן אלפי שנה היו לפליטים חסרי כל שרכושם הולאם.

המלחמה קרויה בשמות שונים. בישראל היא נקראת "מלחמת תש"ח", "מלחמת העצמאות", "מלחמת הקוממיות" או "מלחמת השחרור", ואילו בפי הערבים היא מכונה "מלחמת 1948" או "אסון 1948" ( הנכבה של 1948). בשפות אחרות יש המכנים אותה "המלחמה הישראלית-ערבית 1948", או בשמות דומים. השם הנפוץ ביותר מכוון לתוצאה הישירה של המלחמה - עצמאות ישראל: "מלחמת העצמאות".

בשנות ה-50 ביקש דוד בן-גוריון לקרוא למלחמה "מלחמת הקוממיות", ובכך להדגיש את התקומה ההדרגתית של האומה בהתאם ל אתוס הציונות המעשית בה דגלה מפלגת השלטון ( מפא"י). מנחם בגין, לעומתו, העדיף את "מלחמת השחרור", שם המאזכר את מאבק המחתרות בבריטים. גם בגין וגם בן-גוריון לא קיבלו את מבוקשם, והרוב השתמשו לציון המלחמה בשם "מלחמת העצמאות" - למשל, בעת בחירת שמות רחובות לצורך הנצחתה. בעיתונות התקופה שימשו שלושת השמות בערבוביה.

בקרב חוקרים ישראלים צעירים רווח המינוח "מלחמת תש"ח" בגלל היותו פחות טעון פוליטית. עם זאת, יש חוקרים, כמו דוד טל ובמיוחד ""נשמע ב ההיסטוריונים החדשים", המעדיפים להשתמש בשם "מלחמת 1948". מרדכי בר-און טוען שגם שם זה עברית מתריס ואין הוא נמלט ממטען אידאולוגי בכיוון הפוך."

הערבים מתעבים את עצם נוכחותם של היהודים בארץ ישראל. לדעת הערבים, היהודים הם אורגניזם זר אשר הגיע לכאן ללא הסכמתם, אורגניזם אשר מסרב להתבולל באורח החיים הערבי. זו בעיה.

- יובל ארנון-אוחנה, קו החריש והאש: מאה וחמישים שנות סכסוך על ארץ ישראל 1860-2010, נתניה, 2013, עמוד 157

נכון ליום החלטת החלוקה, היו בארץ ישראל 279 יישובים יהודיים.

יחידות הרגלים היוו את עיקר הכוח הלוחם של "היישוב". בעת פרוץ המלחמה היו ל"הגנה", נוסף לעשרות אלפי אנשי החי"ם, שלרוב לא היו מאומנים ללוחמת שדה, והיו מוגבלים ללחימה באזורי מגוריהם, ארבע חטיבות חי"ש: לבנוני, אלכסנדרוני, גבעתי ו עציוני. עד מהרה הפכו אלה לשש, כאשר חטיבת לבנוני התפצלה בסוף פברואר 1948 ל גולני ול כרמלי, ו קרייתי התפצלה מחטיבת גבעתי. גדודי הפלמ"ח, שמספרם גדל, התגבשו בחודשים הבאים לשלוש חטיבות: הראל, יפתח ו הנגב. בחודשים הראשונים של 1948 החל ארגון "ההגנה" בהקמת יחידות מקצועיות כמו "שירות המשוריינים" (שמ"ש), קודמו של חיל השריון, בפברואר, ו"שירות התותחנים", קודמו של חיל התותחנים, במרץ.

לאחר "החלטת החלוקה" החל האצ"ל במאמץ מזורז להקים יחידות שדה לוחמות. מאמץ זה הגיע עד לכדי הקמת גדוד לא-אורגני.

ל"יישוב" לא היו כלל כלי שיט צבאיים, ומספר בעלי הניסיון הימי בקרבו היה מועט. זאת כיוון שהן הצי המסחרי והן צי הדיג לא היו מפותחים ביותר בקרבו. גם מספר יוצאי הצי המלכותי היה מועט יחסית, ומעטים מאוד מאלה שירתו על כלי שיט. עוד לפני פרוץ המלחמה נעשו מאמצים מודעים להתגבר על ליקוי זה, על ידי אגודות ימיות שונות להכשרת בני נוער. כן ערך הפלמ"ח אימונים ימיים לכמה מאות מחבריו, ביניהם בלטו אנשי ה פלי"ם. עם זאת, ל"יישוב" היה ידע וניסיון לא מבוטלים בחבלה ימית, מתקופת המאבק בבריטים.

גיוס חוץ לארץ ( גח"ל) הוא השם שניתן לחיילים מ שארית הפליטה באירופה לאחר השואה, ממחנות ה מעפילים ב קפריסין ומ צפון אפריקה, שעלו ארצה להילחם במלחמת העצמאות. מספרם היה כ-22,000 אך רובם יכולים היו להגיע רק עם תום המנדט. בזמן המתנתם לעלייה הם קיבלו בדרך כלל אימון טרום-צבאי על ידי שליחי "ההגנה" ובהמשך, גם על ידי עולים שהוכשרו כמדריכים.

מתנדבי חוץ לארץ ( מח"ל) היו כ-3,000 מתנדבים מחו"ל שחשו להתנדב להגנת המדינה עם הקמתה (ומיעוטם - עוד קודם להכרזת המדינה), חלקם הקטן לא יהודים, ותיקי צבאות זרים לצד חסרי ניסיון צבאי, אמריקנים, בריטים ומדינות חבר העמים הבריטי וגם יוצאי מדינות מערב אירופה ו אמריקה הלטינית. תרומתם ניכרה במיוחד בחילות המקצועיים, חילות האוויר, הים, הרפואה, התותחנים והשריון. רוב אנשי צוות אוויר של ה טייסות הראשונות של חיל האוויר היו מאנשי המח"ל.

בימים שלפני פרוץ הלחימה הייתה מצבת החימוש של "ההגנה" כדלהלן: מרגמות 3 אינץ' - 102, מרגמות 2 אינץ' - 596, רובי נ"ט - 19, מקלעים בינוניים - כ-200, מקלעים קלים - כ-700, רובים - כ-6,600 ו תת-מקלעים - כ-3,600. לאלה ניתן להוסיף כמויות נשק אשר הוחזקו ביישובים ולא נרשמו. בשל האופי האקלקטי של צבירתו, מגוון הסוגים והדגמים של כלי הנשק הקלים היה גדול יחסית לכמות הכלים, דבר שהקשה מאוד על אחזקתם ועל השגת התחמושת הדרושה. תחמושת הייתה מגבלה חשובה לא פחות מכלי הירי. כדי לנסות לתת מענה לדבר זה הקימה ההגנה בשנת 1945 את מכון איילון שייצר עד הקמת המדינה כ-2.25 מיליון כדורי 9 מ"מ, דבר שהיה חיוני לכוחות הלוחמים בשלב הראשון של המלחמה.

ערכים מורחבים - צבא ההצלה, צבא הג'יהאד הקדוש

מאת: ברמן, אל: זסלני.
ממקור מוסמך נודע לי כי מדינות ערב החליטו סופית להתקיף יחד ובבת אחת בחמישה עשר במאי. החליטו לעשות זאת גם אם הדבר כרוך בריזיקו של כישלון. סומכים על היעדר נשק כבד ואווירייה עברית. תל אביב תותקף מיד מן האוויר על ידי המצרים. להלן רשימת הצבאות שישתתפו.
מצרים: שמונה עד עשרה אלפי איש מורכב מבריגדה משוריינת, בריגדה חלי רגלי ממונע, רגימנט תותחנים, שלוש יחידות מפציצים.
עיראק: שישה עד שמונה אלפים מורכב מבריגדה משוריינת, בריגדה חיל רגלי ממונע, שלוש בטריות תותחנים, יחידה אווירית אחת.
עבר הירדן: חמשת אלפים איש מהלגיון.
סוריה: כשלושת אלפים איש, מורכב משניים עד שלושה גדודי רגלים, שלוש בטריות תותחנים, ארבעים משוריינים, אווירונים.
לבנון: אלפיים איש. מורכב משני גדודים רגלים ואלמנטים שונים.
המצרים מרוכזים באל עריש. העיראקים במפרק, הסורים בקונייטרה והלבנונים על הגבול. הלבנונים יסתפקו כנראה בפעולות הסואה. ידוע כי עבדאללה היה ראש המתנגדים להארכת המנדט לעשרה ימים.

על הכוחות הערביים נמנו אנשי צבא ההצלה, אלה כללו מתנדבים מטעם הליגה הערבית, רובם מארצות ערב הסמוכות ומיעוטם מקרב ערביי ארץ ישראל, אשר התארגנו בסוריה קודם כניסתם לארץ. אלה מנו כ-3,000 עד 4,000 לוחמים וחדרו לארץ ישראל, על ציודם, אשר כלל גם משוריינים ותותחים, בתחילת 1948, תוך עצימת עיניים של הבריטים. צבא ההצלה פעל בצפון הארץ ובמרכזה.

לכוחות שתוארו נוסף מספר בלתי קבוע של אנשי מיליציה, או תושבים ערביים חמושים בלתי מאורגנים, או מאורגנים למחצה, ביישובים הערביים השונים, אשר עסקו בעיקר בתפקידי משמר, או שהוזעקו להגנת יישובם בעתות חירום. אלה הוזעקו לעיתים גם לצורך התקפה באזורים סמוכים, אליהם הגיעו או נקלעו כוחות יהודיים ("פאזעה"). כמה אלפים מבין ערבי הארץ התנדבו לצבא הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה, וכך קיבלו אימון צבאי בסיסי. לחלק מן המבוגרים יותר שבין הלוחמים הערבים היה ניסיון צבאי ב לוחמה זעירה מימי המרד הערבי הגדול.

לוחמים יהודיים בשערי משמר העמק. בקרב משמר העמק, בראשית אפריל 1948, תקף פאוזי קאוקג'י מפקד צבא ההצלה את הקיבוץ, והובס

עם ראשית מלחמת העצמאות ופרוץ מעשי האיבה בין הערבים ליהודים לאחר "החלטת החלוקה", המשיכו הבריטים למנוע כניסת יהודים לארץ, מעבר לכמות ה סרטיפיקטים, והמשיכו להילחם במפעל ההעפלה. הפיקוח היעיל על דרכי הים שיבש באופן חמור את יכולתם של היהודים להתחמש. לעומת זאת, ערבים, כולל כוחות צבאיים בלתי סדירים וסדירים למחצה, על נשקם, יכלו להיכנס לארץ באופן חופשי כמעט דרך גבולותיה היבשתיים הפרוצים. עם זאת, הבריטים הבהירו בתקיפות שלא יאפשרו כניסת צבאות סדירים לארץ, כל עוד המנדט בתוקפו.

מקובל לחלק את מלחמת העצמאות למספר שלבים עיקריים:

30 בנובמבר 1947 - 3 באפריל 1948 (4 חודשים ו-4 ימים): השלב הראשון של מלחמת העצמאות. התאפיין במאבק על השליטה בדרכים ובערים המעורבות. העימות הצבאי בין היישוב היהודי והערבים היה מוגבל בהיקפו והשתתפו בו כוחות קטנים יחסית, המצוידים בעיקר בנשק קל. הערבים ריכזו את התקפותיהם בעיקר על צירי התנועה שהובילו ליישובים יהודיים מבודדים (כולל ירושלים המערבית) במידה רבה של הצלחה, ואילו כוחות ההגנה נקטו בדרך כלל באסטרטגיה הגנתית, והסתפקו בפעולות תגמול נקודתיות.

15 במאי 1948 - 10 ביוני 1948 (3 שבועות ו-5 ימים): פלישת צבאות ערב הסדירים. בשבועיים הראשונים של הפלישה היוזמה הייתה בידי הצבאות הפולשים והכוחות הישראלים התמקדו בבלימת התקדמותם. החל מסוף מאי החלו כוחות צה"ל לבצע שורת התקפות נגד (שרובן הסתיימו בכישלון) על הכוחות הפולשים.

19 ביולי 1948 - 20 ביולי 1949 (שנה 1 ויום 1), מהכרזת ההפוגה השנייה עד חתימת הסכם שביתת הנשק עם סוריה. בתקופה זו יזם צה"ל מספר מבצעים צבאיים גדולים, שנמשכו מספר ימים כל אחד (ביניהם מבצע יואב, מבצע חירם, מבצע חורב ומבצע עובדה), השתלט על שטחים נרחבים בגליל, בנגב ובערבה, הביס את הצבא המצרי ומוטט את "צבא ההצלה". שלב זה של המלחמה התאפיין בפסקי זמן ארוכים בין פרקי הלחימה הקצרים, ובקיום קשר הדוק בין המבצעים הצבאיים של הצבא הישראלי, למאבקים שניהלה ישראל בזירה המדינית. החל מסיום מבצע חורב ב-8 בינואר 1949, ועד להשלמת החתימה על הסכמי שביתת הנשק עם המדינות הערביות השכנות, לא התנהלה לחימה בהיקף נרחב בין הצדדים היריבים בארץ ישראל.

מהחלטת עצרת האו"ם ועד להפעלת תוכנית ד' עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם על תוכנית החלוקה, תקפו כוחות ערביים בלתי סדירים, המורכבים בעיקר מערביי ארץ-ישראל וכוחות ערביים סדירים-למחצה שבאו ממדינות סמוכות, את היישוב היהודי. כיריית הפתיחה במלחמה זו נחשבת ההתקפה על אוטובוס 2094 של אגד, ב-30 בנובמבר 1947, שבה נהרגו חמישה יהודים מנוסעיו.

שלב זה במלחמה התנהל במקביל לפינוי הצבא הבריטי מארץ ישראל. בחודשים הראשונים של מהלך הפינוי הבריטי פיקוד "ההגנה" אימץ גישה הגנתית בעיקרה, והסתפק בדרך כלל בפעולות תגמול נקודתיות כנגד הערבים הפלסטינים, ללא ניסיון להשתלט על שטחים. פעולות תגמול אלה כללו, למשל, מארבים לפגיעה בתחבורה הערבית, או פשיטות לשכונות ( בלאד א-שייח', למשל) או כפרים ערביים (אל ח'סאס שב אצבע הגליל, או סעסע למשל). לעומת האיפוק בלחימה, הנהגת "היישוב" ניצלה את אותם חודשים ראשונים למלחמה לצבירת כוח: מכ-10,000 מגויסים בינואר 1948, לכ-16,000 ב-1 במרץ, וכן לארגונם ולאימונם. כן לבשה "ההגנה", יותר ויותר, צורה של צבא סדיר. כך, החל מפברואר החל "היישוב" לגייס חיילים גיוס מלא (כלומר, מגורים במחנה צבאי). כן החל תהליך התמקצעות: באותו חודש הוקם "שירות המשוריינים", קמו מחלקה משפטית, שירותי דת, משטרה צבאית, "שירות התותחנים", "השירות הימי", "שירות המהנדסים", וחלק מאלה הפכו בחודשים הבאים לחילות של ממש.

במהלך הלחימה הבלתי סדירה התמקדו הקרבות בשלושה סוגי אזורים עיקריים:

לחימה בערים המעורבות: לחימה בערים כדוגמת ירושלים, טבריה, צפת, חיפה וגבול תל אביב-יפו, שבהן חייתה אוכלוסייה יהודית וערבית. הלחימה הייתה סטטית בעיקרה: לצד התקפות ערביות מעטות יחסית (למשל, על ימין משה ומקור חיים בירושלים, או שכונת התקווה בתל אביב). עיקר הלחימה התבטא בעיקר בצליפות ולעיתים בהחדרת מטעני נפץ. לחימה זו שיבשה, במידה זו או אחרת, את המסחר, החינוך והחיים התקינים בערים אלו. השיבוש ניכר יותר בצד הערבי, והגיע לעיתים לכדי התפוררות.

לחימה ביישובים היהודיים: מן הצד הערבי, הלחימה התבטאה בהטרדות שונות, כגון ירי וחבלות, ולעיתים, גם בהתקפות לצורך כיבוש. מנקודת המבט היהודית, לחימה זו נועדה בעיקר להגן על היישובים היהודיים באזורים שבשליטה ערבית, כדוגמת גוש עציון, יחיעם, בן שמן ויישובים בנגב. עם זאת, הותקפו גם יישובים שאינם מבודדים, כמו טירת צבי, קיבוץ אפעל, דן או כפר יעבץ. יישובים יהודיים הפכו עד מהרה למוצבים צבאיים, והושקעו מאמצים ואמצעים רבים בהגנתם ובהובלת שיירות ציוד ואספקה אליהם. הנהגת היישוב החליטה שלא לפנות אף יישוב, על מנת שכל שטח שיוחזק יישאר בתחומי המדינה היהודית כשתקום, ואכן, עד אמצע מאי, עת נפל גוש עציון בידי הלגיון הערבי, עמד היישוב בהחלטה זו, ושום יישוב יהודי לא נפל, פרט למספר בתים שפונו בשכונת שמעון הצדיק בירושלים ומספר קטן של מקרים נקודתיים נוספים.

לחימה על צירי התנועה: כמעט כל הדרכים שמחוץ ליישובים היהודיים, ואף חלק מצירי התנועה בתוך אותם יישובים, עברו בקרבת, ולעיתים בתוך, יישובים ערביים, עד כדי טווח של נשק קל. היישוב היהודי, העירוני יותר והמתקדם יותר, היה תלוי יותר מן הערבי בתקינות התחבורה, ולכן השקיעו הכוחות הערבים מאמצים רבים בלחימה מסוג זה, שאף התאימה מאוד לאופי הכוחות שברשותם, עת רבים מהם לא היו מגויסים גיוס מלא. באזורים בהם שלטו הערבים באופן מוחלט על קטעים נרחבים מן הדרך, כמו הכבישים מירושלים לשפלה ולגוש עציון, הדרכים לנגב ועוד, הלחימה על הדרכים הייתה קשה ורבת קורבנות. כך למשל, הדרך לירושלים נפרצה ונחסמה לסירוגין ונשלחו שיירות אל העיר. מספר שיירות, כשיירת הדסה, שיירת הל"ה, שיירת חולדה, שיירת נבי דניאל, ושיירת יחיעם, הושמדו כולן או חלקן (השלוש האחרונות הותקפו בשבוע אחד בסוף מרץ).

בשלב זה של המלחמה ספג הצד היהודי כישלון מדיני, כאשר נציג ארצות הברית ב או"ם, וורן אוסטין, העלה הצעה ב- 17 במרץ 1948 ב מועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.

עד להכרזת המדינה נכבשה סביבת העיר יפו ( מבצע חמץ), והחלקים הערביים של טבריה, חיפה ו צפת, וכן עשרות כפרים ערביים בסביבת אותן ערים. כמו כן גברה מאוד מנוסה המונית של ערביי ארץ ישראל, וזו נחשבת כראשיתה של בעיית הפליטים הפלסטינים. בתחילת מאי נכבשו רוב הכפרים הערביים באזורי רחובות ו גדרה ( מבצע ברק), ובאמצע מאי נכבשו גם כפר סאבא ( כפר סבא הערבית, מבצע מדינה), ביסאן ( מבצע גדעון) ו עכו ( מבצע בן עמי). הצלחתה של תוכנית ד' העמידה את היישוב במצב אסטרטגי משופר לקראת הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב, הן הודות לשטח שנכבש, הן כיוון שהתרחקות החזית מחיפה ומתל אביב אפשרה הפניית תשומת לב וכוחות לגזרות אחרות.

מקור: אסף אגין, "יחסי הכוחות במלחמת תש"ח" מערכות 390, יולי 2003[18] עם תיקונים מאוחרים מאת המחבר. נתוניו של אגין מבוססים על דוחות אכ"א המקוריים ממלחמת העצמאות, שבניגוד ל"דוח המתגייסים" מבדילים בין כוח לוחם לשאינו לוחם, אותם גילה בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ולדבריו אף לא אחד מהמקעקעים את האתוס נחשף לדוחות אכ"א מ-1948 כשכתבו את מחקריהם[19][20].

בשבועיים הראשונים של הפלישה הערבית התמקדו כוחות הצבא הישראלי בעיקר במגננה, אך החל מהשבוע האחרון של מאי 1948, הם עברו לבצע שורת התקפות נגד חטיבתיות במספר חזיתות. התקפות אלו אמנם נכשלו, וכוחות צה"ל ספגו במהלכן אבדות כבדות, אך הייתה להן השפעה פסיכולוגית מרתיעה על הפיקוד של חילות המשלוח הערביים. בלימת המתקפה הערבית על המדינה היהודית הצעירה במהלך החודש שחלף מיום הפלישה ועד לתחילת ההפוגה הראשונה הייתה הישג חשוב, שאפשר לצבא הישראלי להתארגן מחדש ולקבל תגבורות בכוח אדם ובציוד צבאי (שנרכש ממדינות זרות והחל להגיע בכמויות גדולות לישראל), כולל ציוד כבד (מטוסים, כלי ארטילריה וטנקים), שאיזנו את יחסי הכוחות הצבאיים.

רוב מדינות ערב היו נחשלות מבחינה חברתית וטכנולוגית, עובדה שהשפיעה על הרמה והאיכות של צבאותיהם הסדירים. רובן זכו בעצמאות זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העצמאות, וצבאותיהם (למעט הלגיון העבר ירדני) סבלו מרמה נמוכה של אימון, פיקוד ומקצועיות צבאית. אולם גם כוח המגן העברי היה רחוק מלהיות מוכן לנהל מלחמה, וסבל מ מחסור חמור בכלי נשק קלים ובתחמושת (ציוד צבאי כבד כמעט לא היה בנמצא). עם פרוץ המלחמה, רק כוחות ה פלמ"ח, שכללו בשלב זה כ-3,000 איש, היו בעלי אימון צבאי מספק, לפחות ללחימה במסגרות קטנות. הכוחות הצבאיים של היישוב, נדרשו להילחם בערביי ארץ ישראל וב צבא ההצלה שבא לעזרתם בשלב הראשון של מלחמת העצמאות ובשלב השני, שבמהלכו הוקם הצבא הישראלי הסדיר (צה"ל), להדוף מתקפה בו-זמנית של חמישה צבאות סדירים, מצוידים ב שריון וב ארטילריה, נעזרים ב חילות האוויר של מצרים, עיראק וסוריה וב חיל הים של מצרים. היה זה אתגר קשה למדינה היהודית הצעירה ולצבאה.

ישנן דעות סותרות בין ההיסטוריונים באשר ליחסי הכוחות הצבאיים בין הצדדים היריבים ומצבת הכוחות הצבאיים שלהם, בעיקר בין אפריל ליוני 1948. הוויכוח חורג מדיון אקדמי גרידא, מאחר שהוא קשור ל אתוס של מלחמת "מעטים מול רבים", אחד האתוסים הישראליים המרכזיים הקשורים למלחמת העצמאות. באופן כללי ניתן לומר, שבמהלך המלחמה מספר החיילים שגויסו לצבא הישראלי, עלה באופן משמעותי על מספר הלוחמים הכולל בצד הערבי, כולל החיילים ששירתו בחיילות המשלוח הערביים שלחמו בארץ ישראל, והלוחמים הבלתי סדירים מקרב הערבים תושבי הארץ, "צבא ההצלה" של קאוקג'י, ו"האחים המוסלמים", שסייעו להם. אולם יש לקחת בחשבון, שרק חלק קטן יחסית מכלל המגויסים לצבא הישראלי, לחמו בפועל במסגרת 12 החטיבות של צה"ל (חיילים קרביים ותומכי לחימה), והשאר שירתו בדרגי העורף (מנהלה ולוגיסטיקה), בעוד שבצד הערבי אחוז גבוה מהחיילים הסדירים (וכמעט כל הלוחמים הבלתי סדירים) השתייכו לדרגים הלוחמים, משום שדרגי המנהלה של חיילות המשלוח הערביים, נותרו ברובם מחוץ לתחומי ארץ ישראל.

ערב הפלישה, חיילות המשלוח הערביים נהנו מיתרון גדול על הכוחות הצבאיים הישראליים בכמות ובאיכות הנשק הכבד והנשק המסייע, שעמד לרשותם. ב- 15 במאי לערבים היו כ-40 טנקים, עשרות שריוניות (חלקן מצוידות בתותחים) כ-300 תותחים ו-47 מטוסי קרב. בחודש שקדם לכניסת ההפוגה הראשונה במלחמה בארץ ישראל, התקיים פער עצום בכל אלה לטובת הצד הערבי. מאביב 1948 ועד לסיום מלחמת העצמאות נערכו עשרות הפלגות רכש בהן הובאו לישראל כמויות גדולות של נשק תוך עקיפת ה אמברגו הבינלאומי. כך, בהמשך המלחמה הושג איזון בין הצדדים היריבים בכמות הנשק הכבד והמסייע בעקבות סדרת עסקאות רכש גדולות, שהידועה בהם הייתה עם צ'כוסלובקיה, שכללו רכישת מטוסי קרב, הברחת מפציצים מ ארצות הברית וקניית כלי שריון ותותחים ממקורות שונים. לאיזון תרמה גם השמדת ציוד צבאי ערבי, ולקיחת חלק ממנו כשלל.

ל צבא לבנון לא היה חלק גדול במלחמת העצמאות. הצבא הלבנוני סייע בכיבוש מלכיה. בנוסף, הצבא הלבנוני ניסה להתקדם על ציר החוף באזור ראש הנקרה. פרט לכך, הלבנונים הסתפקו בסיוע ארטילרי ולוגיסטי ל"צבא ההצלה" ושטחם שימש לעיתים כבסיס היערכות לסורים. כוחות "צבא ההצלה", שלחמו בגליל ובמרכז עוד לפני הכרזת המדינה, עזבו ברובם עם הפלישה את גבולות הארץ, לצורך התארגנות. בקרבות מלכיה הם חזרו, ונטלו חלק פעיל מאוד (ומוצלח בעיניים ערביות). לאחר מכן הם תפסו משלטים ב גליל העליון וב גליל התחתון, וערכו התקפות עזות באזור סג'רה, בו הם נבלמו.

העיראקים פלשו לארץ מדרום לציר הפלישה הסורי ומצפון לזה של הלגיון. תחילה תקפו בגזרת גשר. ניסיונותיהם לכבוש את הקיבוץ, ואת משטרת גשר הסמוכה, עלו בתוהו. בהמשך הם נהדפו גם משטחים שולטים בסביבתו. כיוון שכך, פנו העיראקים לגזרת השומרון, מאזור ראש העין בדרום ועד ל גלבוע בצפון. היערכותם החדשה לא נתקלה בהתנגדות כיוון שהמדובר היה באזור ערבי טהור. ב-28 במאי העיראקים כבשו את גאולים שבשרון, אך נהדפו לבסוף מן היישוב. בסוף מאי הותקף טור עיראקי, שניסה להתקדם מ טולכרם מערבה, על ידי מטוסי אוויה של חיל האוויר, ונבלם. בתחילת יוני תקפה חטיבת כרמלי את העיראקים ב ג'נין ( מבצע יצחק), ואף הצליחה לכבוש את רובה של העיירה. אלא שהעיראקים הצליחו לבסוף להדוף את ההתקפה, וכרמלי נסוגה תוך ספיגת אבדות כבדות. כמו כן, כוח עיראקי כבש את ראש העין מידי כוח אצ"ל שכבש קודם לכן את המקום. כללית, לא חלו בתקופה האמורה (כמו גם כל משך המלחמה) שינויים רבים בקו החזית, בגזרות אשר העיראקים תפסו.

הלגיון הערבי הירדני היה כוח צבאי מהטובים במזרח התיכון. ציודו היה בריטי, כמו כן גם מפקדו, ג'ון באגוט גלאב, וכמעט כל הקצינים שמדרג סמג"ד ומעלה. עוד בטרם הוכרזה המדינה פתח הלגיון בהרעשה כבדה, מלווה התקפה רגלית, משטח עבר הירדן על קיבוץ גשר ומצודת המשטרה ב נהריים, שעל פי החלטת החלוקה נועדו להיכלל בשטח המדינה היהודית, הפגזה שנמשכה שלושה ימים בין 27 ל-30 באפריל 1948. חלק מיחידות הלגיון ששימשו בשירות הבריטים במשימות משמר בארץ ישראל, פונו מן הארץ לקראת מועד תום המנדט. יחידות אחרות פונו אל החלק אשר נועד למדינה הערבית. כוחות של הלגיון, אשר נותרו בחלק הערבי של הארץ, נטלו חלק בהתקפה על גוש עציון, וזה נפל בידי הערבים יום לפני הכרזת המדינה. לקראת כניסת הלגיון למערכה פונו הר טוב והיישובים עטרות ונווה יעקב שמצפון לירושלים. בנוסף לכך פונה בגזרת ים המלח היישוב בית הערבה וכן קליה הסמוכה. לאחר הפלישה כוחות הלגיון הערבי תפסו את לטרון וחסמו את הדרך לירושלים. שלושה ניסיונות ישראליים עקובים מדם לכבוש את לטרון נכשלו, אך נכבש שטח בו נסללה דרך עוקפת לירושלים, היא דרך בורמה. כוח אחר של הלגיון נטל חלק בקרבות בעיר ירושלים, החל מן השבוע השלישי של מאי. ב- 28 במאי כבש כוח זה את הרובע היהודי. הלגיון הערבי ניסה לפרוץ לירושלים המערבית, כבש את שכונת שייח' ג'ראח, אך נבלם. קרבות עזים נערכו בקיבוץ רמת רחל, עם כוחות ירדניים ומתנדבים מצריים שהגיעו מכיוון חברון, במהלכם עבר הקיבוץ מיד ליד, עד שבסוף מאי הוכרע הקרב והקיבוץ נשאר בידי ישראל. החל מראשית יוני הלגיון הרחיב את שטח התפרסותו בשפלה. כוחותיו נכנסו ל לוד ול רמלה, גרמו אבדות כבדות לכוחות האצ"ל אשר פעלו באותה גזרה מאז תחילת קרבות האצ"ל ברמלה, וב-10 ביוני כבשו זמנית את קיבוץ גזר. למחרת הם תקפו את מבואותיו המזרחיים של גוש דן, מ צריפין בדרום ועד כפר עאנה ( אור יהודה) בצפון. התקפות אחרונות אלה נהדפו בעמל רב, ותוך אבדות כבדות לצה"ל. כוחות קטנים של הלגיון נטלו חלק ב קרבות סדום, אך לא עשו מאמץ לכבשה, והיא החזיקה מעמד עד סוף המלחמה.

בדרום נע הצבא המצרי בשני טורים, הטור המערבי, העיקרי, נע מעזה צפונה לאורך כביש החוף. הטור המזרחי נע דרך באר שבע ל חברון ולירושלים, כאשר חלק ניכר מטור זה מורכב ממתנדבי "האחים המוסלמים". אלה נטלו חלק בקרבות רמת רחל (ר' למעלה). תחילה לא התעכבו המצרים כדי לכבוש את היישובים בנגב שהיו בדרכם, ולאחר שניסו לתקוף אותם ונהדפו, המשיכו במסעם צפונה, אך קיבוץ יד מרדכי, שהיה על ציר ההתקדמות המצרי העיקרי, נפל לידי המצרים לאחר חמישה ימי לחימה. ב-24 במאי נעצר הטור המערבי במג'דל ( אשקלון). ב-28 במאי התקדם הטור המערבי צפונה ל איסדוד (סמוך ל אשדוד של היום) ונעצר כשלושה ק"מ אחרי איסדוד ליד ג'סר איסדוד שפוצץ על ידי חטיבת גבעתי (מאז נקרא הגשר "עד הלום".) השתלטות המצרים על כביש מג'דל- אל-פאלוג'ה ניתקה את יישובי הנגב שמדרום לו, והיוותה גורם אסטרטגי מכריע בהמשך המלחמה.

בימים הראשונים שלאחר הפלישה הייתה לחילות האוויר הערביים עליונות, והם אכן ניצלוה לתקיפות בקווי החזית ובעומק הארץ, כמעט ללא התנגדות. חיל האוויר המצרי הפציץ את תל אביב מיום הכרזת המדינה, ועד להפוגה הראשונה, וכן בגל הפצצות שני בזמן קרבות עשרת הימים ביולי 1948. הפצצות אלה, שפגעו גם במספר ערים סמוכות, גרמו למותם של מעל 150 איש, רובם הגדול היו אזרחים.

חיל הים, אשר עיקר כלי השייט שלו היו ספינות מעפילים מוסבות, לא השפיע רבות על הלחימה בשלב זה. ב-4 ביוני קרבו שתי ספינות מצריות אל חופי תל אביב. חיל האוויר וחיל הים חשו למקום ותקפו את הספינות, ואם כי סבלו אבדות ולא השיגו פגיעות משמעותיות במצרים, סבו ספינות המצריות על עקבותיהן, ובלא שנתבררה כוונתן.

תוך כדי הקרבות פורסמה על ידי הממשלה הזמנית, בראשות דוד בן-גוריון, "פקודת צבא ההגנה לישראל" ב- 26 במאי 1948. בפקודת היום שהוציא ראש הממשלה ו שר הביטחון דוד בן-גוריון ב- 31 במאי נאמר בין היתר:

עם הקמת מדינת ישראל יצאה ההגנה ממחתרת ונהפכה לצבא סדיר... הוקם צבא סדיר של מדינת ישראל, צבא החירום והעצמאות של ישראל בארצו... בידיו של צבא זה מופקד מעכשיו ביטחון העם והמולדת.

האנשים הבאים היו המפקדים הבולטים של "ההגנה" ואחר כך צה"ל בזמן המלחמה:

אלוף דוד מרכוס (מיקי סטון) סייע להטמיע את תורת הלחימה ברמות של גדודים וחטיבות בקרב המפקדים הבכירים בצה"ל. כמו כן היה מפקד חזית ירושלים עד שנהרג.

סגן-אלוף נחום שריג פיקד על חטיבת הנגב.

מפקדי צה"ל במלחמת העצמאות

ראש המטה הכללי של ארגון ההגנה וצה"ל (לאחר הקמתו). במהלך המלחמה עקב מחלה התקשה לפקד על הצבא במשך מספר חודשים

אלוף

מפקד חזית הצפון

פיקד על המבצעים לכיבוש החלק הערבי של חיפה ולשחרור הגליל

אלוף

נשיא בית הדין הצבאי העליון

שירת כלוחם בצבא אוסטרו-הונגריה ב מלחמת העולם הראשונה

אלוף

ראש המחלקה לתפקידי מטה

רב-סרן בצבא הבריטי, עלה ארצה ערב מלחמת העצמאות

אלוף

מפקד חיל הים

קצין ב חיל הים האמריקאי ב מלחמת העולם השנייה. עלה ארצה ב- 1948.

מונה בנובמבר 1948 למפקד הראשון של חיל הים. עד אז עמד בראש חיל הים גרשון זק, אזרח ללא עבר צבאי אשר שימש כראש השירות הימי עוד בתקופת "ההגנה" ותפקידו היה לארגן את החיל. פול שולמן היה הימאי הראשון שנקרא לעמוד בראש החיל כמפקדו. לאחר שירותו בחיל הים שימש כיועץ לשר הביטחון דוד בן-גוריון.

מפקד חיל ההנדסה

הקים את חיל ההנדסה הישראלי כאשר מיזג את שירות ההנדסה עליו פיקד עם שירות האכסון

סגן-אלוף

קצין המבצעים של חטיבת כרמלי, מפקד חטיבת כרמלי

סגן-אלוף

יועץ שר הביטחון

מהנדס במקצועו וקצין צבא מקצועי שלמד באקדמיה הצבאית של וינה, שירת כקצין בצבא האוסטרי וכסרן ב בריגדה היהודית והיה בוגר בית הספר הבריטי לפיקוד ומטה, במלחמת העצמאות שימש כיועץ צבאי לשר הביטחון דוד בן-גוריון, נחשב לבר סמכא בכל הקשור לארגון הצבא ולתכנונים מבצעיים

סגן-אלוף

מפקד חטיבת הראל, סגן מפקד החטיבות הראל-יפתח, קצין המבצעים של חזית הדרום

היה מפקד חטיבת הראל בקרבות העזים על הדרך לירושלים ובתוך העיר, קרבות שייך ג'ראח, קטמון, והר ציון, פיקד על שחרור רמת רחל מן הכיבוש ה ירדני - מצרי, היה סגנו של יגאל אלון במפקדה המשותפת לחטיבות הראל ו יפתח, לאחר מכן היה קצין המבצעים של חזית הדרום בעת שחרור ה נגב, היה חבר משלחת ישראל לשיחות עם מצרים על הסכם שביתת הנשק

תושבי הרובע היהודי עוזבים את העיר העתיקה לאחר כניעתו דרך שער ציון, 28 במאי 1948

ב- 26 ביוני תקפו המצרים שיירה ישראלית שיצאה לנגב באישור המתווך הרוזן ברנדוט. בכל זאת ממשלת ישראל החליטה שלא לפתוח במערכה חדשה. ב- 30 ביוני 1948 הכוחות הבריטים השלימו את פינוי אזור חיפה.

ההפוגה נוצלה, בין היתר, לעריכת טקס השבעה כללי לכל חיילי צה"ל ב- 29 ביוני 1948.

בתחילת חודש יולי, בהתקרב מועד סיום ההפוגה, עשה האו"ם מאמצים רבים למנוע את חידוש הקרבות, אך מאמציו היו לשווא. במשך עשרה ימים, 9 עד 19 ביולי, התנהלה לחימה עזה בכל החזיתות, כשהיוזמה בעיקרה בידי צה"ל. קרבות אלה קיבלו את הכינוי "קרבות עשרת הימים".

ערכים מורחבים - מבצע דקל, מבצע ברוש, קרב תל עזזיאת (1948)

בצפון הארץ פתח צה"ל ב מבצע דקל לשחרור הגליל התחתון מידי "צבא ההצלה". כוחות אלה פתחו בהתקפה נוספת על סג'רה, אך נהדפו לאחר קרבות קשים מאוד, בהם נשא בעיקר גדוד 12 של חטיבת גולני. צה"ל כבש את רוב שטח הגליל המערבי והגליל התחתון, כולל שפרעם, ספוריה ( ציפורי) והעיר נצרת. לעומת זאת, מבצע ברוש, בו ניסה צה"ל לכבוש את ראש הגשר הסורי במשמר הירדן, לא עלה יפה. צפונה משם, צה"ל השתלט על תל עזזיאת שבסמוך ל כפר סאלד, אך בשורה של התקפות, עלה בידי הסורים, בסיכומו של קרב תל עזזיאת (1948), לכבוש חזרה את התל.

בסיבוב קרבות זה זכו העיראקים להצלחה מסוימת כשהדפו מעט את כוחות צה"ל באזור הגלבוע.

ב- 9 ביולי פתח צה"ל ב מבצע דני בהתקפה רבתי בסיוע טנקים ומשוריינים, שמטרתה הייתה להרחיק את הכוחות הערביים מתל אביב ולהקל את הלחץ מעל ירושלים. במסגרת המבצע כבש צה"ל את נמל התעופה לוד, שחרר את בן שמן מהמצור וכבש את לוד ואת רמלה. צפון מערבה משם כבש צה"ל את מג'דל יאבא ואת ראש העין מידי העיראקים והתקרב ללטרון מכיוון מערב. ניסיון נוסף לכבוש את לטרון - נכשל. בגזרת ירושלים פתח צה"ל בהתקפות על עמדות הלגיון הערבי ועל המתנדבים המצריים דרומית מירושלים וכבש את עין כרם. כן הרחיב צה"ל במידה משמעותית את פרוזדור ירושלים, בדרך כלל לנוכח התנגדות קלה. בהתקרב מועד ההפוגה השנייה נערכו התקפות במאמץ לכבוש את העיר העתיקה ( מבצע קדם). צה"ל תקף מכיוון הר ציון, אצ"ל ולח"י תקפו מכיוון השער החדש. ההתקפות נהדפו על ידי הכוחות הערביים.

בבוקר 8 ביולי, טרם סיומה הרשמי של ההפוגה הראשונה, החל הצבא המצרי בהתקפה על כפר דרום. לאחר הפגזה ארטילרית נכנס כוח רגלים מצרי למקום וגילה כי היישוב ננטש באותו הלילה. הצבא המצרי פתח בהתקפה, האחרונה בשרשרת הקרבות על בית דראס, ונהדף. מרים במיוחד היו הקרבות על משלט עיבדיס שמצפון לנגבה, ואף בהם נהדפו המצרים. כן התקיף הצבא המצרי את ג'וליס, אך נהדף גם משם. נוסף לזאת המצרים ערכו את ההתקפה החזקה ביותר באותה מלחמה על נגבה. כוחות צה"ל ערכו פשיטה על הכוח המצרי שתקף את קיבוץ נגבה, וסייעו בכך להדיפתו, אולם התקפה על משטרת עיראק סואידן נכשלה. המצרים ניסו לכבוש נקודות יישוב יהודיות, תקפו את בארות יצחק ואת גלאון ונהדפו. צה"ל יצא להתקפות יזומות משלו, כמו מבצע אנ-פאר ו מבצע מוות לפולש, כאשר באחרון אף השתלט על קטע מכביש מג'דל- פלוג'ה, אך הדרך לנגב נשארה חסומה.

בחזית האווירית ערך חיל האוויר הישראלי, במהלך עשרת הימים, גיחות רבות, כולל גיחות הפצצה ממפציצים כבדים מסוג B-17 ('מבצר מעופף'), שזה עתה הובאו ארצה. חיל האוויר הישראלי הפציץ אף את בירות ערב קהיר ו דמשק ואת אל עריש, בתגובה להפצצות חיל האוויר המצרי מטרות אזרחיות בתל אביב שגרמו ל-150 הרוגים. בשלב זה של הלחימה החלה העליונות האווירית לנטות יותר ויותר לכיוון ישראל.

לאחר קום המדינה הובאו עולים מאירופה ומ מחנות המעצר בקפריסין, ובנוסף, צורכי החימוש של צה"ל הגיעו באוניות רכש. אף אחת מספינות הנוסעים או הרכש לא הופרעה על ידי הערבים.
- בפעולה מתואמת של חבלה ימית בנמל בארי ב איטליה נחסם משלוח נשק לסוריה. לאחר שהנשק נמשה והועבר לספינה אחרת היא נתפסה בלב ים והנשק הועבר לצה"ל.
כלי השיט של חיל הים ששוקמו מתוך צי הצללים של אוניות המעפילים חמושות בנשק מינימלי שהוברח ממדינה זרה לא היו יריב ראוי לצי המצרי. עם זאת הצליח חיל הים הישראלי לשמור נתיבי ים פתוחים ולמנוע פגיעה בחופי המדינה. יחידות מהצי המצרי שניסו להפגיז בנהריה, בקיסריה, בתל אביב ובאשקלון הונסו.
על אף החולשה הבסיסית נטל חיל הים חלק במתקפה והפגיז מן הים את נמל צור ומטרות בחוף עזה.

יחידת לוחמים של בסיס חיל הים בחיפה, השתתפה בקרבות כיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל.
פלוגת נחיתה מחיל הים השתתפה בלחימה הקרקעית, וספגה אבדות כבדות - למעשה אלה היו כמעט כל אבדותיו של חיל הים במלחמה - בעת ניסיון שנכשל לכיבוש הכפר בית עפה, במסגרת מבצע "מוות לפולש".

ערכים מורחבים - מבצע שוטר, מבצע אבק, מבצע גי"ס

במשך עשרת ימי הקרבות הוסיפה מועצת הביטחון של האו"ם לדרוש את חידוש ההפוגה, עד שנקטה בדרך של איום בסנקציות על הצדדים אם לא יפסיקו את האש. צה"ל לא רצה בהפסקת האש בעוד כוחותיו נמצאים בתנופת ההתקפה ובעמדת יתרון, אולם ממשלת ישראל החליטה להסכים להפוגה עוד בטרם הערבים הסכימו לה. ב- 19 ביולי נפסקו הקרבות מבלי שנקבע מועד לגמר ההפוגה. ב- 26 ביולי הושלמה נסיגת הבריטים מארץ ישראל, עם פינוי מחנותיהם באזור רפיח. ימים מספר לאחר תחילת ההפוגה פתח צה"ל ב מבצע שוטר, שמטרתו הייתה הסרת ה"פקק", שיצרו מספר כפרים ערביים מצפון ל זכרון יעקב, בכביש תל אביב-חיפה ( כביש 4). בנוסף, בהפוגה זו התחוללו לא מעט קרבות בין צה"ל ל"צבא ההצלה". לאחר שנכשל בפתיחת הדרך לנגב ב מבצע גי"ס, צה"ל פעל לחיזוק כוחו הצבאי ועמידותו של הנגב המנותק: ב מבצע אבק הוחלפה חטיבת הנגב השחוקה ב חטיבת יפתח הרעננה יותר, והועברה לנגב כמות גדולה של אספקה. כן נוצלה ההפוגה השנייה להתארגנות חטיבות וחיילות צה"ל ואגפי המטכ"ל, ולגיוס המוני של צעירים מבין הגל הגדול של ה עולים שהגיעו ארצה עם פתיחת שערי הארץ. גויסו כ-30,000 איש בנוסף לכ-60,000 החיילים שהיו כבר מגויסים בתום ההפוגה הראשונה. כן הונהגו לראשונה במהלך ההפוגה דרגות צה"ל שהוענקו לקציניו ולחייליו. התארגנות משמעותית אחרת, אשר התבצעה באוגוסט, הייתה הקמת דרג ה"חזית", צפון, תיכון, מרכז ודרום, בין המטכ"ל לחטיבות.

בימי ההפוגה השנייה הגיע לישראל הרוזן ברנדוט, המתווך מטעם האו"ם. הוא הציג תוכנית, שכללה בין היתר את החזרת הפליטים הערבים ובינאום ירושלים (כלומר הפיכתה למתחם בשליטה בינלאומית מתמדת). תוכנית ברנדוט נפלה עקב דחייתה על ידי ישראל מחד וסירוב מדינות ערב לפתוח במשא ומתן ישיר לשלום מאידך. ב- 2 באוגוסט 1948 הכריז שר הביטחון דוד בן-גוריון על שטח ירושלים וסביבותיה שתחת שליטת צה"ל כ"שטח מוחזק" ומינה את ד"ר דב יוסף למושל הצבאי של ירושלים. ב- 17 בספטמבר 1948 נרצח ברנדוט על ידי חוליה של אנשי ה לח"י. בתגובה הוציאה הממשלה את פקודת מניעת טרור, וחיסלה את קיומם הנפרד של האצ"ל והלח"י בירושלים.

ימים אחדים לאחר רצח ברנדוט התפרסם הדו"ח שהכין טרם מותו עבור מושב עצרת האו"ם שעמד להתכנס ב פריז. הדו"ח הכיר, אמנם, במדינת ישראל כעובדה קיימת אך קרא למסירת הנגב לערבים, להחזרת הפליטים ולבינאום ירושלים. עצרת האו"ם, שהתכנסה בפריז, החליטה שלא לדון בינתיים בשאלת ארץ ישראל, ככל הנראה עקב רצון האמריקאים לדחות את הדיון לחודש נובמבר לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית.

פאוזי קאוקג'י (שלישי מימין) ראש צבא ההצלה שפעל בצפון ארץ ישראל

במהלך ההפוגה השנייה הפרו המצרים פעמים רבות את הפסקת האש, הפגיזו בתותחים והפציצו מן האוויר את יישובי הנגב. ב- 15 באוקטובר 1948 שלח צה"ל, לאחר מתן הודעה מוקדמת למשקיפי האו"ם, שיירה לנגב. המצרים התקיפו את השיירה והיא נאלצה לחזור. בזאת הסתיימה ההפוגה השנייה. צה"ל פתח ב מבצע יואב, לפתיחת הדרך לנגב, ולאחר קרבות קשים הצליח לכבוש את משלטי הצומת (בימינו צומת גבעתי) ו משלטי חוליקאת, ששלטו על הדרך ליישובי הנגב. צה"ל המשיך בתנופה וכבש את באר שבע ( מבצע משה) וכפרים באזור בית גוברין. מבצע יואב הסתיים ב- 22 באוקטובר לאחר שהושגו רוב מטרותיו. בעקבות מבצע יואב נותק הקשר בין המצרים שבאזור החוף לבין החטיבה המצרית המזרחית יותר, שכותרה באזור קריית גת של ימינו. המובלעת המצרית כונתה " כיס פלוג'ה". כן נכבש טריז מצפון לעזה ותפיסתו אילצה את המצרים לפנות בהמשך את איסדוד ו מג'דל (היום אשקלון), וכתוצאת לוואי, גם את יד מרדכי וניצנים.

ערכים מורחבים - מבצע אל ההר, מבצע יקב

ב- 7 בנובמבר בוצע פירוק מטה הפלמ"ח, על פי הוראתו של בן-גוריון, ומכאן ואילך הוכפפו חטיבותיו ישירות למטכ"ל צה"ל.

בתחילת דצמבר ערך צה"ל את מבצע אסף, ובו הרחיק את הצבא המצרי מן השטח אשר מדרום מזרח לעזה.

לאחר מבצע חירם לשחרור הגליל, חתימת "הסכם המפקדים" בגזרת ירושלים וגירוש המצרים מן הנגב במבצע חורב, נותרו על אדמת ישראל כוחות צבא ערביים במספר מקומות; כוחות מצריים ב" כיס פלוג'ה", כוחות סוריים במשמר הירדן שנכבשה, כוחות ירדניים באזור הערבה וכוחות לבנון ב ראש הנקרה. מאידך נשארה מובלעת ישראלית בתחום לבנון עד נהר ה ליטני, שבתוכה פונו חמישה כפרים כבר בינואר 1949.

"העבירו לממשלת ישראל:
ליום ההגנה ולי"א באדר, מגישות חטיבות הנגב וגולני את מפרץ אילת למדינת ישראל."

ב- 23 במרץ 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם לבנון. צבא לבנון פינה את ראש הנקרה וצה"ל פינה את המובלעת בשטח שתפס בלבנון עד נהר הליטני כולל 12 כפרים.

בהסכמי שביתת הנשק נקבע מנגנון פיקוח על הפסקת האש של משקיפי או"ם, באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק מעורבות של נציגי ישראל ונציגי כל אחת מארבע המדינות שחתמו עמה על ההסכמים. הסכמי שביתת הנשק לא הביאו בעקבותיהם הסכמי שלום.

במערכה על עצמאות ישראל מיום החלטת עצרת האו"ם ועד לכריתת הסכמי שביתת הנשק, נפלו בצד היהודי כ-6,000 גברים ונשים, מתוכם כ-2,400 אזרחים, מתוך אוכלוסייה יהודית שמנתה בעת הכרזת המדינה כ-650,000 איש. מבין ההרוגים גם היו 1,462 ניצולי השואה, בהם בין 129 ל-152 שהיו נצר אחרון למשפחותיהם (שלהם הוקמה אנדרטה ב הר הרצל).

מספרים מדויקים על מספר הקורבנות בקרב הערבים אינם ידועים, וההערכות שונות במידה ניכרת זו מזו.

לפי הערכתו של עארף אל-עארף, אשר נראית סבירה לנוכח הידוע על מהלך הקרבות, המספר הכולל של הקורבנות בקרב הערבים הוא כ-17,000, לפי הפירוט הבא:

מצרים: 961 חיילים

סוריה: 307 חיילים

ירדן: 362 חיילים

עיראק: 199 חיילים

סעודיה: 68 חיילים

צבא ההצלה: כ-500 חיילים

מתנדבים מארצות ערב: 1,295 חיילים

ערביי ארץ ישראל: כ-13,000

יהושפט הרכבי, שהביא נתונים אלה לקורא העברי, העיר: "אין להתייחס למספריו של עארף אל-עארף כמספרים מדויקים ובדוקים אלא כמורים על סדר גודל בלבד".

מטוסים שהופלו: הרוורד סורי אחד, 2 מטוסי דקוטה מצריים, 3 ספיטפיירים מצריים, 3 מטוסי פיאט מצריים, רפיד, 3 ספיטפיירים ופיאט לא מזוהים.

כ-20 יישובים יהודיים פונו או נכבשו על ידי הערבים במהלך המלחמה, בערך מחציתם נכבשו חזרה, וישוב אחד (משמר הירדן) הוחזר בהסכמי הפסקת האש.

לפני קבלת החלטת החלוקה, רק כ-6 אחוז משטח ארץ ישראל המנדטורית, היו קרקעות בבעלות יהודית, כולל שטחים שהיו רכוש לאומי בהיותם שייכים ל קרן הקיימת לישראל. השטח שנוסף הוא שטח איכותי ועתיר יחסית ב משקעים, תוספת זו הכפילה למעשה את השטחים המתאימים ל חקלאות לעומת השטחים בתוכנית החלוקה שכללו כ-9,600 קמ"ר של הנגב הדרומי במדינה היהודית.

בתום המלחמה היה שטחה של מדינת ישראל 20,770 קמ"ר שהם כ-77% משטחה של ארץ ישראל המנדטורית (כ-27,000 קמ"ר). האוכלוסייה היהודית הגיעה לכ-1,000,000 נפש, לאחר שמאות אלפי עולים הגיעו לארץ ישראל בתקופה שבין 30 בנובמבר 1947 ועד גמר חתימת הסכמי שביתת הנשק ביולי 1949. האוכלוסייה הלא יהודית שנשארה בשטח מדינת ישראל מנתה כ-156,000 נפש.

עם זאת, ההנהגה הערבית - שסירבה לקבל את תוכנית החלוקה ולבנות מדינה ערבית בשטחים שזו ייעדה לה - פעלה להקמת ממשלה חילופית שהתיימרה לשלוט בארץ כולה, ללא הגבולות שבתוכנית החלוקה. ב-1 באוקטובר 1948, בעקבות כישלון יוזמה של הליגה הערבית להקים "מנהל אזרחי פלסטיני זמני", הכריזה "המועצה הלאומית הפלסטינית" (אל-מג'לס אל-וטני אל-פלסטיני), שהורכבה מתומכי אמין אל-חוסייני ומתנגדי המלך עבדאללה, שנאספו בבית הספר אל-פלאח בעזה, על הקמת ישות פוליטית בשם ממשלת כל פלסטין (חוכומת עומום פלסטין). הבחירה בשם נועדה לאותת על התנגדותם לתוכנית החלוקה ועל כוונתם להשתלט על שטחי המנדט הבריטי עם סיום המלחמה. אל-חוסייני, עצמו נמנע מליטול תפקיד מרכזי ביוזמה זו בגלל החשש מתגובת המלך עבדאללה ומצרים. כראש הממשלה נבחר אחמד חלמי עבד אל-באקי.

על פי הערכות, התגוררו בשטח המנדט ערב הקמת מדינת ישראל כ-1,300,000 ערבים. על פי נתוני ה או"ם, כ-280 אלף מהם נשארו בשטחים שנתפסו על ידי צבא ירדן (מרבית יהודה ושומרון - הגדה המערבית) וסופחו לממלכת ירדן בתום המלחמה. כ-190 אלף נותרו ברצועת עזה שנתפסה בידי צבא מצרים. מספרם של הפליטים שמצאו מקלט ב ירדן, ב סוריה וב לבנון מוערך ב-245 אלף. הפליטים שנשארו בגדה המערבית או הגיעו לירדן זכו לאזרחות ירדנית בתום המלחמה. יתר הפליטים נותרו חסרי אזרחות, כיוון שהמנדט הבריטי כבר לא התקיים, והמדינות שאליהן נמלטו סירבו להעניק להם אזרחות. במקומות פזורתם השתכנו חלק מן הפליטים ב מחנות פליטים.

הפליטות היהודית לאורכה של המלחמה הקיפה את כל הארץ ואת כל סוגי היישובים והסתכמה בכ-60,000 נפש לפחות מתוך אוכלוסייה של כ-650,000 נפש. כ-25,000 בירושלים, כ-18,000 בתל אביב, כ-5,000 בחיפה, ועוד כ-11,000 באזורי הכפר. נראה שיש לראות בנתונים אלה מספרי מינימום משום שהם משקפים רק את הפליטים שהיו בטיפולן של הרשויות.

כ-296,000 יהודים עלו ממדינות ערב, חלקם ברחו בעקבות גל פרעות שנפתח כנגדם בעקבות המאורעות שנלוו להקמת מדינת ישראל. רוב העולים הגיעו לארץ בתחילת שנות ה-50 במהלך העלייה ההמונית ונקלטו ב מעברות. ישראל התחילה בקליטת עלייה בתנאים קשים, תוך הנהגת מדיניות של כור היתוך ו צנע כלכלי.

הערכת תוצאות מלחמת העצמאות הייתה לנושא מחלוקת בין אישים ישראליים שלקחו חלק בניהול הלחימה. ב-6 במרץ 1964 צוטט דוד בן-גוריון כאומר ש"אילו עמד משה דיין בראש המטה הכללי של צה"ל בראשית מלחמת הקוממיות ייתכן שגבולות המדינה כיום היו שונים והיינו מגיעים להישגים צבאיים גדולים יותר". על דברים אלו הגיב יגאל ידין, ששימש כרמטכ"ל בפועל בימי מלחמת העצמאות בגלל מחלתו של הרמטכ"ל יעקב דורי, שלחלק מהכישלונות אחראי דוד בן-גוריון שהתערב בנושאים טקטיים לא לו וכי בחלק מהמקרים נקבעו הגבולות לא בגלל בעיות צבאיות אלא משיקולים מדיניים. ידין גם הביע הסתייגות מעצם העיסוק בנושא, באומרו שיש להודות לחיילים על ההצלחה במלחמה שאפשרה את קיום המדינה.

יגאל אלון הגיב באומרו שארץ ישראל נשארה מחולקת אך ורק משום שהדרג המדיני עצר את הצבא ברגעים המכריעים כאשר היה בשיא ניצחונותיו בכל החזיתות. לא רק זו אף זו, טען אלון בספרו "מסך של חול", מחמת משגה ישראלי היסטורי הוחמץ השלום ומדינת ישראל נותרה ללא גבולות קבע מוכרים וללא הכרה בינלאומית בירושלים כבירתה כשהאיום לבינאומה תלוי באוויר. מדינות ערב המנוצחות, התוקפניות, אלו שהפרו את החלטות האו"ם המקוריות, הן היחידות שהפיקו תועלת מהסכמי שביתת הנשק. הן הוכרו כצד לוחם ושווה זכויות עם ישראל המתגוננת, התארגנו מחדש בחסות ההסכמים ללא פיקוח הולם על חימושן עד בוא עת נקם ושלם מבחינתן, תוך שהמשיכו להפר אותם סעיפים בהסכם שאינם רצויים להם. הן הוסיפו לקיים אחיזתן בראשי גשר בתחומי ארץ ישראל המערבית. "השאלה הארצישראלית" נותרה פתוחה וכמוהו מצב המלחמה בין ישראל למדינות ערב.

רמטכ"ל מלחמת העצמאות, יעקב דורי, הגיב לדברי בן-גוריון באומרו: "אינני שותף לדעה... כי ניתן היה לכבוש את הארץ כולה אלמלא ההוראות המדיניות, בכוחות הדלילים שעמדו לרשותנו ובנסיבות המדיניות". בהתייחס לכישלונות צבאיים, אמר שהיו מפלות שייתכן שהיה אפשר למנוע אותן, אך יש להשאיר את בדיקת העניין להיסטוריונים.

מספר רב של שירים עוסקים בתקופת מלחמת העצמאות. הידועים מביניהם הם הרעות, הנה מוטלות גופותינו מאת חיים גורי, ו מגש הכסף מאת נתן אלתרמן. שירים נוספים כוללים את ליל חניה ו אליפלט, אף הם מאת אלתרמן, גשם בשדה קרב ו אלוהים מרחם מאת יהודה עמיחי שיצאו לאור בספרו עכשיו ובימים האחרים. שניים מספרי הטור השביעי של נתן אלתרמן מתארים את הווי המדינה בתקופה זו - הספר הראשון עוסק בתקופה עד המלחמה, הספר השני הופיע בשנת 1954 וכלל את הטורים מימי מלחמת העצמאות ומחמש שנותיה הראשונות של המדינה.

מוזיאונים המנציחים את המלחמה כוללים את:

מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב, המתעד את מורשת הפלמ"ח כולל את פעילות הארגון במלחמת העצמאות.

מוזיאון האצ"ל בתש"ח על שם עמיחי פאגלין (קרוי גם: "בית גידי") מנציח את קורות האצ"ל עד השתלבות הארגון בצה"ל לאחר קום המדינה, עם דגש מיוחד על כיבוש יפו הערבית.

מכון איילון סמוך לרחובות, במקום פועל מוזיאון המציג את מפעל הנשק הסודי שהיה במקום.

משטרת עיראק סווידאן החולשת על צומת דרכים על כביש 35, סמוך לקיבוץ שדה יואב. המצודה ידועה בלחימה הקשה שנדרשה לשם כיבושה במהלך מלחמת העצמאות. לאחר כיבושהּ שונה שמה למצודת יואב על שמו של סא"ל יצחק דובנו, מפקד קיבוץ נגבה שנהרג בקרב על הקיבוץ, אשר כינויו המחתרתי בארגון הגנה היה "יואב". משמשת כמוזיאון למורשת הקרב של חטיבת גבעתי מתקופת מלחמת העצמאות.

אתרי מורשת הנוגעים למלחמת העצמאות כוללים את:

פארק יצחק רבין נמצא באזור שער הגיא. והוא מכיל את האנדרטה לזכר פורצי הדרך לירושלים שליד מחלף שורש.

מוזיאון הרכבל המנציח את הרכבל שהיה חלק ממערך הלחימה וההגנה על הר ציון במלחמה, וקישר בין משני צידי גיא בן הינום בירושלים.

אתר ההנצחה לשיירת יחיעם ממוקם דרומית לצומת כברי ומזרחית למושב נתיב השיירה. באתר מונצחים נופלי שיירת יחיעם ולוחמים נוספים שנפלו בפריצת הדרך ליחיעם.

מבצר יחיעם מכיל את תעלות הקשר ועמדות ההגנה של קיבוץ יחיעם מתקופת המלחמה.

הבקתה ופסל דגל הדיו באום רשרש באילת. כיבוש אום רשרש, בסיום מבצע עובדה, היה שלב הסיום של מלחמת העצמאות.

גדליה יוגב (עורך), תעודות מדיניות ודיפלומטיות, כרך I (כרך מקדים):'דצמבר 1947 - מאי 1948, ירושלים: גנזך המדינה, תש"ם.

יהושע פרוינדליך (עורך), תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל, כרך 1: 14 במאי - 30 בספטמבר 1948, ירושלים: גנזך המדינה, תשמ"א.

יהושע פרוינדליך (עורך), תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל, כרך 2: אוקטובר 1948 - אפריל 1949, ירושלים: גנזך המדינה, תשמ"ד.

ימימה רוזנטל (עורכת), תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל, כרך 3: שיחות שביתת הנשק עם מדינות ערב דצמבר 1948 - יולי 1949, ירושלים: גנזך המדינה, תשמ"ג.

יגאל אייל ורוית וייסמן, המלחמה המעצבת הראשונה, משרד הביטחון, 2018.

יגאל אייל ורוית וייסמן, ספר המדינה - מלחמת העצמאות, הוצאת משרד הביטחון, 2018 (3 כרכים).

עמיצור אילן, אמברגו, עוצמה והכרעה במלחמת תש"ח, תל אביב: משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1995.

מרדכי בר-און, אל מול פני המלחמה החזקה: סוגיות בחקר תולדות מלחמת העצמאות, רעות: אפי מלצר - מחקר והוצאה לאור, 2015

יהודה ואלך (עורך), היינו כחולמים: קובץ מחקרים על מלחמת הקוממיות, הוצאת מסדה, 1985.

דוד טל, "האם ישראל ניצחה במלחמת 1948, ואם לא, מדוע כן?", זמנים, 80, 2002, עמודים 42-54

אריה יצחקי, לטרון, המלחמה על הדרך לירושלים (כרכים א-ב), הוצאת כנה, 1982

מרדכי כהן, 'טדי איתן, גדוד 75 והקומנדו הצרפתי', בתוך: יהודים וערבים במאבק על ארץ ישראל, סוגיות בתולדות הביטחון של היישוב היהודי ומדינת ישראל, מחקרים ותעודות, עלי זית וחרב, כרך ו', עורכת: אסנת שירן, העמותה לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי ומשרד הביטחון, 2006.

עמיחי לוי, אליעזר ויצטום, מישל גרנק, משה קוטלר, תגובות-הקרב במלחמות ישראל 1948-1973 - חלק א': רקע כללי והיסטורי, מתודולוגיה וסקירת ספרות והתקופה, חלק ב': מלחמת השחרור, 1948, שיחות 4, (1), 1989, עמודים 60-70.

שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב"הגנה", חלק ב': 1948-1945", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 2, קיץ תשע"ח, עמודים 1-312

אברהם סלע, ‏יחסי המלך עבדאללה וממשלת ישראל במלחמת העצמאות - בחינה מחודשת (חלק ראשון), 57, ספטמבר 1990, עמודים 162-120; הנ"ל, ‏יחסי המלך עבדאללה וממשלת ישראל במלחמת העצמאות - בחינה מחודשת (חלק שני), 58, דצמבר 1990, עמודים 193-172

אדם רז, ביזת הרכוש הערבי במלחמת העצמאות, כרמל, ירושלים, 2020.

לילי רתוק, "נשים במלחמת העצמאות: מיתוס וזיכרון", בתוך: דן לאור (עורך), סדן: מחקרים בספרות עברית, 5, 2002, עמודים 287-303

עזרא נשרי, הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור הישראלית, הוצאת סטימצקי, 2019

רוית וייסמן, "מגש הכסף: חללי צה"ל במלחמת העצמאות", בתוך: המלחמה המעצבת הראשונה - שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, מודן, משרד הביטחון וצה"ל/ המחלקה להיסטוריה, 2018, עמודים 253-304

לימור אבוניל, "צבא ההצלה של אלקאוקג'י", עבודת מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן, 2005

בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947-1949, (תרגום מאנגלית: ארנון מגן), תל אביב: הוצאת עם עובד, תשנ"א 1991

בני מוריס, 1948: תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה. תל אביב: הוצאת עם עובד וספריית ספיר, 2010

מידע על מלחמת העצמאות בקטלוג הספרייה הלאומית

מאמרים שונים בנושא מלחמת העצמאות באתר מטח

מלחמת העצמאות באתר צה"ל

אלון קדיש, מתי החלה מלחמת העצמאות, אתר המחלקה להיסטוריה בצה"ל

בני גשור, הר חברון במלחמת יום העצמאות, אתר המחלקה להיסטוריה בצה"ל

עפר דרורי, עבודת הוועדות לאותות הצטיינות של מלחמת יום העצמאות, אתר המחלקה להיסטוריה בצה"ל

רשימת העיטורים והצל"שים במלחמת העצמאות, באתר הגבורה

מאיר זמיר, חשיפה: המודיעין הבריטי עודד את הפלישה של צבאות ערב לישראל ב-1948, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2014

מאיר פעיל, מלחמות ישראל: מלחמת העצמאות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח

זה מה שבאמת קרה בתש"ח, באתר הארץ, 13 בפברואר 2017

מי התחיל את מלחמת תש"ח ומתי, באתר הארץ, 19 בפברואר 2017

הקרב האחרון להצלת מיתוס "דוד מול גוליית" במלחמת השחרור, באתר הארץ, 8 במאי 2019

גיליון 304 של כתב העת מערכות, יוני 1986, גיליון מיוחד למלחמת העצמאות

מפות

1. אסף אגין, ^ יחסי הכוחות במלחמת תש"ח, מערכות 390, מחנה דיין, גלילות: צה"ל, 2003, עמ' 60-65

2. ^ יוסי בן-ארצי, ‏על ההיסטוריוגרפיה של מלחמת העצמאות, קתדרה 65, תשרי תשנ"ג

3. ^ נעמה סיקולר, רחובות העצמאות - חלק ממאבק רחב על עיצוב התודעה הישראלית, באתר ynet, 22 באפריל 2007

4. ראו למשל ^ העם מתיחד עם זכר גיבוריו משחרריו, דבר, 20 באפריל 1953; היום יתייחד היישוב עם זכר חללי מלחמת השחרור, דבר, 5 במאי 1954

5. החוקרים הישראלים מאיר זמיר, במספר מאמרים שפרסם החל מ-2014, ו^ עזרא נשרי בעבודת הדוקטורט שלו משנת 2016 ובספרו הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור הישראלית, מ-2019, טענו, על סמך מסמכים שנמצאו בארכיונים צרפתיים ובריטיים, שהערכת ההנהגה הישראלית בזמן האירועים, כי בריטניה היא שדחפה את מנהיגי ערב לפלישה לשטח ארץ ישראל ב-1948, ושהם פעלו במידה רבה כשליחיה, הייתה נכונה. כלומר, ישראל ניהלה למעשה מלחמה אנטי-קולוניאלית ברמה האסטרטגית - נגד בריטניה. בכך הם מצדיקים במבט מחודש את השימוש בשם "מלחמת השחרור". החוקר הראשון שהעלה טענה זו היה אילן אסיה בספרו מוקד הסכסוך מ-1994.

6. ^ דוד טל, מי בלם את המצרים במלחמת 1948?, עיונים בתקומת ישראל 10, כרך 10 (2000)

7. בני מוריס, ^ לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947-1949, עמוד 243.

8. מקור: ^ מלחמת העצמאות, ראשי פרקים להסברה, מטכל/אג"ם-מה"ד, ענף היסטוריה * מטכל/ קצין חינוך ראשי, ענף הסברה, 1957, עמוד 12

9. עמיצור אילן, "יחסי כוחות ומוכנות למלחמה", בתוך: ^ מלחמת העצמאות תש"ח-תש"ט, דיון מחדש, אלון קדיש (עורך), העמותה לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי, רמת אפעל, 2004, עמודים 116-77

10. ^ שאול אריאלי, ככה בדיוק קרה? 12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 2021, הפרק "מעטים מול רבים", עמודים 214-246

11. ^ Lebanon-The 1948 Arab-Israeli War THE LEBANESE POLITICAL-MILITARY SITUATION באתר מונגבי (באנגלית)

12. ^ ד"ר מאיר פעיל, מלחמות ישראל: מלחמת העצמאות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח

13. ^ אריה גלבלום, הפוגה - ומה התנאים?, הארץ, 18 ביולי 1948

14. ^ היום יוחל בביצוע סעיפי ההסכם בין לבנון וישראל שנתתם בראש־הנקרה, הארץ, 24 במרץ 1949
הסכם שביתת הנשק עם לבנון נכנס לתוקפו, על המשמר, 24 במרץ 1949

15. ^ 3 כפרים נוספים הוחזרו ללבנון, מעריב, 21 במרץ 1949
ד. סיטין, 11 כפרים בלבנון יפונו בהיחתם ההסכם עם ישראל, הַבֹּקֶר, 21 בפברואר 1949
הלבנון - אויב בעל כורחו, מעריב, 6 במרץ 1949

16. מתוך דבריו של ^ משה שרת בהרצאת-פתיחה לפני הוועדה המיוחדת של האו"ם בירושלים 17 ביוני 1947, משה שרת, בשער באומות 1946 - 1949, הוצאת עם עובד, 1958 עמוד 84

17. מוסטפא כבהא, ^ הפלסטינים: עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 139-140

18. ^ חיה רגב וד"ר אביגיל אורן, בריחת הערבים מארץ ישראל ובעיית הפליטים, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח

19. נורית כהן-לוינובסקי, ^ פליטים יהודים במלחמת העצמאות, המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן אוניברסיטת תל אביב, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עם עובד, תשע"ד, עמוד 231

20. יגאל אלון, ^ מסך של חול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1960, עמוד 15, 49

21. בן עמי פיינגולד, ^ שנות ה-60 בתיאטרון הישראלי, בתוך: חנה יבלונקה וצבי צמרת (עורכים), העשור השני: תשי"ח-תשכ"ח, יד יצחק בן-צבי 2000, עמוד 243

22. ביקורת: ^ אבי קובר, צבא בלא כבודתו ואפסנייתו אבד, עיונים בתקומת ישראל 8, כרך 8, (1998) עמודים 659-650

# data[].attributes.attachment_link.title
מלחמת העצמאות - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מערכה: הסכסוך הישראלי-ערבי סוג העימות מלחמה תאריכים מלחמה אחרי מלחמת סיני מקום ארץ ישראל, חצי האי סיני עילה התנגדות ערבית להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. תוצאה ניצחון ישראלי, הקמת מדינת ישראל, הסכמי רודוס. שינויים בטריטוריות הקו הירוק נקבע כקו הגבול הישראלי.

# data[].attributes.headline
מלחמת יום כיפור 6 באוקטובר 1973 -  24 באוקטובר ‏1973‏

# data[].attributes.subject
מלחמת יום כיפור 6 באוקטובר 1973 -  24 באוקטובר ‏1973‏

# data[].attributes.headline
מלחמת ששת הימים 5 ביוני 1967 – 10 ביוני 1967

# data[].attributes.subject
מלחמת ששת הימים 5 ביוני 1967 – 10 ביוני 1967

# data[].attributes.attachment_link.title
הר הבית בידינו