# data[].attributes.body
NAIXEMENT: 29 setembre 1912 (Barcelona)
MORT: 21 juliol 1994 amb 81 anys (Barcelona)
LLOC D'ENTERRAMENT: cendres al monument del Passeig Marítim de Llançà
OCUPACIÓ: escriptor i periodista
PARES: Vicenç Calders i Arús, i Teresa Rusiñol i Roviralta

# data[].attributes.body
Pere Calders i Rossinyol va néixer a Barcelona el 29 de setembre de 1912.

Va ser l'únic fill del matrimoni format per Vicenç Caldés Arús i Teresa Rusiñol Roviralta.

Calders va estudiar a l'Escola Sant Pere Claver i, el 1920, el van matricular a l'Escola Mossèn Cinto.

Entre 1929 i 1934 va estudiar a Llotja, l'Escola Superior de Belles Arts. Allí va conèixer a Mercè Casals, amb qui es casaria més endavant.

El 1933 va entrar a treballar al Diario Mercantil, on també treballava Tísner (qui havia sigut el seu cmpany de classe), com a redactor. Aquell mateix any el diari va tancar i el seu director, Josep Janés i Olivé, va fundar un altre diari anomenat Avui. Va ser en aquest diari on Calders va publicar per primer cop un conte. Aquell diari, però, va acabar tancant.

El 4 de novembre de 1935 es va casar amb Mercè Casals i el 31 de juliol de 1936 va néixer el primer i únic fill d'aquest matrimoni, Joan Caldés i Casals. Al juny d'aquell mateix any, Calders va publicar el seu primer llibre, El primer arlequí. El desembre del 1936, es va publicar la primera novel·la de Calders, La Glòria del doctor Larén.

Durant la Guerra Civil, Pere Calders va dirigir amb Tísner L'Esquella de la Torratxa.

A la fi de 1937 es va inscriure com a voluntari de l'exèrcit republicà. Aquell mateix any va presentar la novel·la inèdita “La cèl·lula” al Premi Joan Crexells, que es va perdre en el seu viatge de retorn de l'exili. De la seva experiència a la guerra en va escriure la novel·la “Unitats de xoc”, publicada l'any 1938. També va escriure la novel·la “Gaeli i l'home Déu”, publicada el 1986.

# data[].attributes.body
Teresa Rusiñol i Vicenç Calders

# data[].attributes.body
El 10 de febrer de 1939 Calders es va exiliar a França i va deixar la seva dona i el seu fill a Barcelona. Allí el van tancar en un camp de concentració. Calders i quatre companys més van aconseguir escapar i van fugir a Tolosa, on hi havia el Comitè Universitari d'Ajut als Refugiats que oferien protecció a intel·lectuals. Allí li van donar uns impresos per escollir a quin país voldrien anar en el cas que calgués marxar de França i Calders va escollir Mèxic. El 2 d'abril de 1939 va marxar cap a Roissy-en-Brie i el 4 de juliol de 1939 va marxar cap a Mèxic. Poc després de marxar, la seva dona, Mercè Casals, va arribar a Roissy-en-Brie i se'n va anar també cap a Mèxic, ignorant que Calders estava enamorat de Rosa Artís, amb qui encara no s’havia casat.

# data[].attributes.body
El 27 de juliol de 1939 va arribar al port de Veracruz, i va anar a Ciutat de Mèxic. Calders duia una carta de recomanació escrita per Francesc Trabal adreçada a Josep Carner i una altra d'Armand Obiols dirigida al seu germà. Gràcies a Carner, just en arribar a Mèxic va poder publicar tres contes seus. Carner li va donar una carta de recomanació per l'Editorial Atlante on va entrar a treballar més 🤬. Allí també es va retrobar amb el seu amic Tísner i amb la seva dona, tot i que Calders ja havia declarat el seu amor a Rosa Artís.

L'octubre de 1941 va començar a col·laborar a Full Català. Amb els relats publicats durant aquell temps que duia a l'exili, Calders va guanyar el Premi Concepció Rabell de narrativa en els Jocs Florals de la Llengua Catalana celebrats a Mèxic el 3 de maig de 1942. L'any 1943 va entrar a treballar a UTEHA on hi va estar treballant fins que se'n va tornar a Barcelona. Al llarg del seu exili també va col·laborar amb diverses. El 22 de juliol del 1943 va rebre el divorci de Mercè i, aquell mateix dia, es va casar amb Rosa Artís.

El 5 de maig de 1947 va néixer el primer fill del seu segon matrimoni, Raimon Calders i Artís. Després d'aquest naixement es van traslladar a Chapultepec. Aquell mateix any va publicar el conte “La ratlla i el desig” a la Revista de Catalunya, amb el qual va guanyar uns dels premis dels Jocs Florals de la Llengua Catalana de 1948.

El 1949 va néixer la segona filla del matrimoni, Glòria Calders i Artís i, un any després, va néixer la seva tercera filla, Tessa Calders i Artís.

Als inicis dels anys 50, Joan Triadú el va instar a fer un recull dels diferents contes que havia anat escrivint a l'exili. Aquells contes conformarien el llibre “Cròniques de la veritat oculta”. Calders els va anar enviant a Catalunya, on el seu pare els va passar a màquina i els va presentar al Premi Víctor Català de 1954, on va guanyar el premi i va ser publicat el 1955 per l'Editorial Selecta. “Cròniques de la veritat oculta” va ser un èxit i va fer que la crítica considerés Pere Calders com un dels grans contistes catalans.

# data[].attributes.body
Calders mai es va integrar del tot a Mèxic i sempre pensava a tornar a Catalunya. A més a més, creia que quan algun fill d'exiliat tenia més de quinze anys, s'estimava més viure allà on havia nascut que no pas a la terra dels seus pares, per això el 1962, l'any que el seu fill Raimon va fer 15 anys, va decidir tornar a Barcelona abans que els seus fills ja no hi volguessin anar.

El 8 d'octubre de 1962 tota la família Calders-Artís va embarcar amb destí Bilbao. Finalment, el 7 de novembre, el vaixell va arribar a Bilbao on els esperava el pare de Calders. Des d'allí van agafar un tren per anar a Barcelona i en aquest trajecte es creu que es va perdre un bagul que contenia la novel·la inèdita La cèl·lula. Un cop a Barcelona, se'n van anar a viure a un pis de Sant Cugat del Vallès que els hi havien aconseguit els pares de Calders. El 1963, gràcies al fet que la seva antiga empresa, UTEHA, havia comprat l'Editorial Montaner i Simón, el van nomenar gerent de producció. Aquell mateix any va presentar l'última novel·la que havia escrit, “L'ombra de l'atzavara”, al Premi Sant Jordi de 1963, premi que va acabar guanyant. Aquell mateix any 1963 va començar a publicar articles a la revista Serra d'Or gràcies a Joan Triadú.

A l'octubre de 1992 va publicar el que seria el seu últim recull de contes, “L'honor a la deriva”. L'any següent va rebre el Premi Nacional de Periodisme per l'article titulat “Sense carta de navegar”, publicat al diari Avui. Calders cada cop es trobava pitjor de salut i a mitjan 1994 va deixar de publicar a l'Avui i a El Temps. El 10 de juny d'aquell any el van traslladar a casa de la seva filla Tessa per poder ser atès millor.

# data[].attributes.body
Pere Calders i Rossinyol va morir el 21 de juliol de 1994, amb 81 anys, al llit de casa de la seva filla Tessa. La capella ardent fou instal·lada al vestíbul de la seu de la Institució de les Lletres Catalanes, a la Casa Amatller. El matí del 23 de juliol es va celebrar a l'església Pompeia un funeral obert a tothom. Després es va celebrar un acte íntim al cementiri de Collserola on el seu cos va ser incinerat. Les cendres es van dipositar en el monument erigit a Pere Calders al passeig marítim de Llançà.

# data[].attributes.headline
Porta d'aigua: deu visions del port de Barcelona 

# data[].attributes.subject
Porta d'aigua: deu visions del port de Barcelona 

# data[].attributes.body
La glòria del doctor Larén (1936)

El primer Arlequí (1936)

Unitats de xoc (1938)

Gaeli i l'home déu (1938)

Cròniques de la veritat oculta (1955)

Gent de l'alta vall (1957)

Demà a les tres de la matinada (1959)

L'ombra de l'atzavara (1964)

Ronda naval sota la boira (1966)

Aquí descansa Nevares (1967)

Tots els contes (1968)

Invasió subtil i altres contes (1978)

Tot s'aprofita (1984)

De teves a meves (1984)

Tria personal (1984)

Un estrany al jardí (1985)

El desordre públic (1985)

Fumar o no fumar (1988)

Porta d'aigua: deu visions del port de Barcelona (1989)

Dibuixos de guerra. Kalders i Tísner (1991)

L'honor a la deriva (1992)

Mesures, alarmes i prodigis (1994)

Cartes d'amor (1996)