# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Читати роман

# data[].attributes.body
Читати роман

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Шарлотта Бронте

ДЖЕЙН ЕЙР

Переклад: Петро Соколовський

РОЗДІЛ І

Того дня ми не змогли піти на прогулянку. Щоправда, вранці ми поблукали з годинку алеями, обсадженими кущами, з яких уже опало листя, та по обіді (місіс Рід, коли не було гостей, обідала рано) холодний зимовий вітер нагнав чорні хмари і линув такий холодний дощ, що годі було й думати виходити з дому.

Щодо мене, то я була рада: я страх не любила довгих пообідніх прогулянок, а надто взимку. Жахливо було вертатися додому в холодному присмерку, коли заходять зашпори в руки і в ноги, а серце ниє від сердитого бурчання Бесі, нашої няні, та від принизливого усвідомлення фізичної переваги наді мною Елізи, Джона та Джорджіани Рід.

Згадані Еліза, Джон та Джорджіана зібралися тепер у вітальні біля своєї матері, що напівлежала на канапі біля каміна і здавалася цілком щасливою серед своїх дорогих діток (в ту хвилину вони не билися й не ревли). Мене не прийняли до цього родинного гурту; місіс Рід сказала, що їй дуже шкода віддаляти мене від себе, але, поки вона не почує від Бесі й не побачить на власні очі, що я справді прагну розвивати в собі приємні й добропристойні манери, поки я не стану привітною й лагідною дитиною, - щирішою, добрішою, відвертішою, - вона мусить позбавити мене всіх радощів, якими тішаться слухняні й шанобливі діти.

- Що вам Бесі наговорила на мене? - спитала я.

- Джейн, я не люблю, коли чіпляються до слів і допитуються. Дитина не сміє так розмовляти зі старшими! Іди сядь собі десь і, поки не навчишся бути чемною, мовчи. З вітальні був хід у невеличку їдаленьку; отож я й шмигнула туди. Там стояла шафа з книжками. Я вибрала собі одну з них, спершу подивившись, чи вона з малюнками. Потім забралася на підвіконня, де й сіла, підібгавши ноги по-турецькому. Запнувши червоні штофні завіси, я з двох боків відгородилась від довколишнього світу. Праворуч мене затуляли зборки червоної тканини, ліворуч захищали від негоди віконні шибки, які, проте, не могли приховати сумної картини пізнього листопада. Гортаючи книгу, я час від часу поглядала у вікно, за яким западав холодний зимовий вечір. Вдалині висіла густа запона туману і хмар; перед вікном розкинувся моріжок з пошарпаними бурею кущами; їх щедро поливали дощові потоки, гнані вітром, який, жалібно стогнучи, налітав шаленими поривами.

Я знову взялася до своєї книги - це було "Життя англійських птахів" Б'юїка. Правду кажучи, текст цікавив мене мало, проте, хоч я була ще дитиною, деякі вступні сторінки мимоволі привернули мою увагу. Там розповідалося про пристановище морських птахів, про пустельні скелі та кручі, де вони були єдині мешканці, про береги Норвегії, біля яких, від мису Лінденеса, що лежить на самому півдні країни, аж до Нордкапа рясніє безліч островів: Де крижаний лютує океан Між островів, оголених і диких, На дальній півночі, й важкі жбурляє хвилі Атлантика на морок скель Гебрідських. Не могла я поминути й опису холодних берегів Лапландії, Сибіру, Шпіцберґену, Нової

Землі, Ісландії, Ґренландії, одне слово, "безкраїх просторів Арктики, цієї сумної і безлюдної пустелі, цього царства морозу й криги, де нескінченні зими нагромадили гори льодовиків, утворивши навколо полюса щось подібне до крижаних Альп - оселю найлютіших холодів на землі". Про ці мертво-білі простори у мене виникли свої власні уявлення, - туманні, як усі невиразні уявлення про світ, що снуються в дитячій голові, і водночас надзвичайно разючі. Під впливом вступних сторінок у мене складалося враження і від віньєток: скеля, що самотньо височить серед пінявих хвиль; розбитий човен, викинутий на безлюдний берег; блідий, холодний місяць, що дивиться із зловісних хмар, як розбурхані хвилі поглинають корабель. Якийсь невиразний смуток навіював мені малюнок, що зображав занедбане кладовище: надгробок з написом, брама, двоє дерев, низький небосхил із смужкою напіврозваленої огорожі та вузький серп молодика, супутника вечірньої пори. Два кораблі, що непорушно застигли в морі на безвітрі, здавалися мені морськими примарами.

На сатану, що відбирає в злодія клунок з краденим добром, я не могла дивитися без жаху і мерщій перегорнула сторінку.

Не меншим жахом сповнювала мене й чорна рогата істота, що сиділа на скелі, споглядаючи натовп довкола шибениці.

Кожен малюнок оповідав якусь історію, здебільшого незбагненну для мого дитячого розуму й серця й водночас дуже цікаву - не менш цікаву, ніж казки, що їх оповідала нам довгими зимовими вечорами Бесі, коли була в доброму гуморі, а таке траплялося дуже рідко. Поставивши перед каміном у дитячій кімнаті прасувальний столик, Бесі дозволяла нам сісти навколо і, відпрасовуючи блонди на спідницях місіс Рід та плоячи оборки на її нічних чепчиках, заспокоювала нашу жадібну цікавість розповідями про кохання та пригоди, взятими із старовинних казок та ще давніших балад або, як я довідалась, ставши старшою, з "Памели" та "Генріха, герцоґа Морландського".

З Б'юїком на колінах я була - принаймні по-своєму - щаслива і боялась тільки одного: що моє щастя урветься. Так воно незабаром і сталося. Двері до їдаленьки рипнули.

- Гей, рюмсо! - почувся голос Джона Ріда; він замовк: йому, мабуть, здалося, що в кімнаті нікого немає.

- Де в біса вона поділася? - вів він далі. - Лізі! Джорджі! - гукнув він на сестер.

- Джоан тут немає. Скажіть мамі, що вона вискочила на дощ. От вреднюче створіння! "Добре, що я запнула завіси", - подумала я, палко бажаючи, щоб мене не знайшли у моїй схованці. Джон Рід і не знайшов би мене сам, бо він не був ні спостережливий, ані кмітливий; аж тут у двері просунула голову Еліза й одразу сказала:

- Вона, напевне, на вікні, Джоне.

Я одразу ж вийшла зі своєї схованки, - я боялася, що Джон силоміць витягне мене звідти.

- Чого тобі треба? - спитала я вдавано покірливо.

- Треба казати: "Чого ви бажаєте, мастере Рід", - відповів він. - Я бажаю, щоб ти підійшла до мене, - і, сівши в крісло, показав рукою, щоб я наблизилась і стала перед ним.

Джон Рід був на чотири роки старший за мене: йому минуло чотирнадцять, а мені тільки десять. То був гладкий хлопчак, що набагато переріс своїх ровесників; впадали в очі його прищувата нездорова шкіра, широке, з грубими рисами, обличчя й великі руки та ноги. Він завжди об'їдався за столом і тому мав тьмяні осоловілі очі й обвислі щоки. Зараз йому слід було б сидіти в школі, але мати взяла його на місяць-два додому, мовляв, "через слабке здоров'я". Джонів учитель, містер Майлз, запевняв, що хлопець цілком здоровий, - не треба тільки присилати йому з дому стільки печива й цукерок; але материнське серце повставало проти такої грубої думки й схилялося до благороднішої версії: блідість Джона пояснювалася перевтомою та тугою за рідною домівкою.

Джон був не дуже ніжний син і брат, мене ж він люто ненавидів. Він тиранив і мучив мене - не два-три рази на тиждень і навіть не раз чи двічі на день, а

безперестану. Я боялася його кожним своїм нервом, і кожна моя жилочка тремтіла, коли він підступав до мене. Часом я аж не тямила себе від страху, бо нікому було оборонити мене від його погроз і знущань: челядь не хотіла дратувати панича, заступаючись за мене, а місіс Рід в таких випадках робилася сліпа й глуха: вона ніколи не помічала, що син лає чи б'є мене, хоч той робив це не раз і при ній, щоправда, частіше за її спиною. Я звикла слухатись Джона і одразу підійшла до крісла, в якому він сидів; добрих три хвилини він показував мені язика, висолоплюючи його скільки міг. Я знала, що після цього він неодмінно битиметься, і, тремтячи зі страху, думала, який він гидкий і потворний... Джон, либонь, прочитав цю думку на моєму обличчі, бо раптом, не сказавши ні слова, дав мені сильного стусана. Я поточилася, але встояла на ногах і відступила один-два кроки назад.

- Це тобі за те, що ти нагрубіянила мамі, - сказав він, - і за те, що сховалася за завісою, і за те, що так подивилася на мене зараз... Жаба!

Я звикла до Джонових образ, і мені й на думку не спадало, що я можу дати йому відсіч; я тільки зі страхом чекала нового удару, певна, що то був лише початок.

- Що ти робила за завісою? - спитав він.

- Читала.

- Покажи книжку.

Я взяла з вікна книжку й подала йому.

- Ти не маєш права брати наші книжки! Мама каже, що ти живеш у нас на ласкавому хлібі. У тебе нема ані шеляга, твій батько нічого тобі не залишив. Тобі більше пристало ходити з торбами, аніж жити тут з нами, дітьми джентльмена, їсти те, що й ми, та носити сукні, що їх купує наша мама. Я покажу тобі, як порпатися в моїх книжках!

Чуєш - це мої книжки! І ввесь цей дім - мій! Або буде мій за кілька років. Іди стань коло дверей, тільки далі від дзеркала та вікон.

Я так і зробила, не добравши спершу, чого він хоче; коли ж побачила, що він устав і замірився на мене книжкою, то злякано скрикнула й інстинктивно метнулась убік, та запізно: грубий том влучив у мене, я впала і, вдарившись об одвірок, розбила собі голову. З рани потекла кров, я відчула гострий біль, - увесь мій страх відразу пропав, його заступили інші почуття.

- Гидкий, жорстокий хлопчисько! - крикнула я. - Ти схожий на вбивцю! На рабовласника! На римського імператора!

Я читала Ґолдсмітову "Історію Риму" і склала собі власну думку про Нерона, Калігулу та інших тиранів. Тайкома я вже давно робила порівняння, але ніколи не думала, що висловлю їх уголос.

- Що-о? - заревів Джон. - Як ти сказала? Ви чули, Лізі й Джорджі? Я скажу мамі! Але спершу...

Він прожогом кинувся до мене, схопив однією рукою за плече, а другою вчепився у волосся. Однак перед ним була доведена до розпачу істота. Я справді вбачала в ньому тирана-душогуба. Кров крапля по краплі стікала мені за комір, гострий біль не вщухав. Ці почуття на якийсь час приглушили страх, і я зустріла Джона як несамовита. Я гаразд не тямила, що робила руками, тільки чула, як Джон кричав: "Жаба! Жаба!" - а тоді голосно заверещав. Та допомога була недалеко: Еліза й Джорджіана кинулись нагору по місіс Рід, яка прибігла у супроводі Бесі та покоївки Ебот. Нас розборонили, і я почула:

- Ай-яй-яй! Ах ти ж негіднице! Так накинутися на мастера Джона!

- Таке мале, а таке люте! А місіс Рід вирекла присуд:

- Відведіть її до червоної кімнати й замкніть там! Чотири руки одразу вхопили мене й понесли нагору.

РОЗДІЛ II

Я пручалася щосили, і таке нечуване зухвальство дуже обурило Бесі та міс Ебот, які й так були поганої думки про мене.

# data[].attributes.attachment_link.title
Джейн Ейр - Шарлотта Бронте, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Джейн Ейр" (автор: Шарлотта Бронте) онлайн українською. Повний текст електронної книги Шарлотта Бронте - Джейн Ейр в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Біографія авторки

# data[].attributes.body
Біографія авторки

# data[].attributes.attachment_link.title
Шарлотта Бронте: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографія Шарлотти Бронте — читати детальну інформацію про персону, історію життя та творчість

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Джейн Эй

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Джейн Эйр", 1983

# data[].attributes.attachment_link.title
Джейн Эйр. Фильм полностью. Легендарный роман о любви. Лучшая экранизация

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (скор.), 

# data[].attributes.body
Аудіокнига (скор.), (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталия Дроголева

# data[].attributes.attachment_link.title
Джейн Эйр видеокнига

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Джейн Ей

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Джейн Ейр", 2011

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фильмы онлайн, смотреть бесплатно Кино онлайн в хорошем качестве

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Качество:

Оригинальное название: Jane Eyre

Жанр: драма, мелодрама

Из цикла про: любовь и отношения

Год: 2011

Страна: Великобритания, США

Продолжительность: 120 мин

Режиссёр: Кэри Фукунага

Премьера РФ: в кино с 01-09-2011

Перевод: Профессиональный (многоголосый)

Доступно на: iPhone, iPad, Android

Серая пташка со скорбной повестью - так отзывается о себе главная героиня. Джейн Эйр, рано потеряв родителей, воспитывалась в семье тёти, миссис Рид. Та никогда девочку не любила и по этой причине отдала её на воспитание в Ловудскую школу для бедных девочек, где жизнь воспитанниц была ужасна. После её окончания Джейн получает предложение занять вакантную должность гувернантки в доме у владельца Торнфилд-холла мистера Рочестера. Её подопечной будет приёмная дочь владельца дома, восьмилетняя французская девочка по имени Адель Варанс. По приезду героиня узнаёт, что владелец редко бывает в поместье. Но вот однажды Эдвард Фейрфакс Рочестер приезжает, и между ним и юной Джейн вспыхивают чувства, для которых не важны бедность и отсутствие положения в обществе. Он признаётся Джейн в своих чувствах и предлагает ей руку и сердце. Джейн соглашается. Но у сера Рочестера есть тайна, которую он тщательно скрывал всё время от окружающих и от Джейн. Лишь самые доверенные посвящены в неё. Но секрет открывается, и кажется, что влюблённым теперь не суждено быть вместе. Понимая это, Джейн вынуждена бежать от любви и от своих чувств. Но преданная, верная и любящая девушка не может быть вдали от любимого. Ей постоянно слышится его призывный голос, и Джейн идёт на его зов. Это история большой любви, прошедшей через многие испытания, но оставшейся неизменной.

# data[].attributes.attachment_link.description
Серая пташка со скорбной повестью - так отзывается о себе главная героиня. Джейн Эйр, рано потеряв родителей, воспитывалась в семье тёти, миссис Рид. Та никогда девочку не любила и по этой причине отдала её на воспитание в Ловудскую школу для бедных

# data[].attributes.headline
Читати роман

# data[].attributes.body
Читати роман

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кілька років тому, оглядаючи собор паризької богоматері чи, точніше кажучи, нишпорячи в ньому, автор цієї книги виявив у темнім закутку однієї з веж начертане на стіні слово:

'ANAГKH[1]

Ці досить глибоко вкарбовані в камінь, почорнілі від часу великі грецькі літери, у формі й розміщенні яких було щось притаманне готичній каліграфи, літери, які немовби свідчили про те, що начертані вони рукою людини середньовіччя, а особливо їхній зловісний і фатальний зміст глибоко вразили автора.

Він питав себе, він намагався збагнути, яка то стражденна душа не схотіла покинути світ, не залишивши на чолі старої церкви цього тавра злочину чи нещастя.

Минув час, і стіну (тепер я вже не пригадую навіть яку) обмазали чи обшкрябали, і напис зник. саме так ось уже протягом двох століть поводяться з чудовими храмами середньовіччя. їх нівечать всіляко - зсередини і зовні. священик їх перефарбовує, архітектор обшкрябує, а згодом приходить юрба, яка їх руйнує.

Отож нічого вже не лишилося від таємничого слова, викарбуваного на стіні похмурої вежі собору паризької богоматері, нічого не лишилось і від невідомої долі, про яку так сумовито розповідало це слово, - нічого, крім нетривкого спогаду. людина, яка начертала це слово на стіні, багато століть тому зникла, так само зникло із стіни храму слово, та й сам храм, може, незабаром зникне з лиця землі. саме це слово й спричинилося до написання цієї книги.

Березень 1831.

КНИГА ПЕРША

І. ВЕЛИКИЙ ЗАЛ

Триста сорок вісім років, шість місяців і дев'ятнадцять днів тому парижани прокинулися від гучного калатання всіх дзвонів за мурами Сіте [2], Університету й Міста.

А проте 6 січня 1482 року не було якимось визначним в історії днем. Не було нічого надзвичайного в події, що з раннього ранку сколихнула і дзвони, і городян Парижа. Не було ні наскоку пікардійців чи бургундців, ні процесії із святими мощами, ні бунту лааських школярів, ні в'їзду "нашого грізного володаря, його милості короля", ні навіть якоїсь цікавої страти злодіїв і злодійок на шибениці біля будинку паризького суду, ні несподіваного приїзду, такого частого в п'ятнадцятому столітті, якогось іноземного посольства у роззолоченому вбранні й прикрашених султанами головних уборах. Тільки два дні тому, на превелику досаду кардинала Бурбонського, кавалькада вершників фламандських послів прибула в Париж, щоб укласти договір про шлюб дофіна з Маргаритою Фландрською [3]. Щоб догодити королю, кардинал був змушений виявляти прихильність до цієї неотесаної галасливої юрби фламандських бургомістрів і в своєму Бурбонському палаці вшановувати їх показом "прегарних мораліте [4], соті [5] та фарсу", а злива тим часом нищила його розкішні килими, розстелені перед входом до палацу.

Подією, що 6 січня "схвилювала весь простолюд Парижа", як каже Жан де Труа [6], було подвійне, з давніх-давен об'єднане торжество з нагоди дня Богоявлення і свята блазнів.

Цього дня мали запалювати святкове вогнище на Гревському майдані, саджати традиційне деревце біля Бракської каплиці та показувати містерію в Палаці правосуддя. Про це ще напередодні на всіх перехрестях оголосили під звуки сурм герольди пана прево [7], вдягнуті в красиві фіолетові камлотові опанчі з великими білими хрестами на грудях.

Отож із самого ранку, замкнувши свої домівки та крамнички, юрби городян і городянок поспішали звідусіль до названих трьох місць. Кожен обрав собі видовище до смаку: хто вогнище, хто саджання деревця, а хто - містерію. Слід віддати належне споконвічному здоровому глуздові паризьких зівак: більшість їх прямувала на святкове вогнище, що якнайкраще відповідало порі року, або на містерію, до Великого залу Палацу правосуддя, що мав добрі стіни й покрівлю, а бідне, хирляве, тремтяче від холоду деревце одностайно залишали самотнім під січневим небом, на цвинтарі Бракської каплиці.

Народ здебільшого плив широкими вулицями, які ведуть до Палацу правосуддя, бо стало відомо, що фламандські посли, які прибули два дні тому, мають бути на виставі містерії і на виборах папи блазнів, які теж відбуватимуться у Великому залі Палацу.

Нелегко було потрапити того дня до Великого залу, що тоді вважався найбільшим у світі закритим приміщенням. (Щоправда, на той час Со-валь [8] ще не виміряв величезного залу в замку Монтаржі).

Глядачам, що дивилися з вікон навколишніх будинків, запруджений народом майдан видавався морем, до якого з п'яти чи шести вулиць, немов із гирл річок, щохвилини вливалися нові потоки людей. Невпинно зростаючи, хвилі цього натовпу розбивались об виступи будинків, що стирчали тут і там високими мисами у неправильної форми басейні майдану.

Посередині високого готичного [9] фасаду Палацу правосуддя були великі сходи, якими безперервно піднімався й спускався подвійний потік людей, що, розбившись на середній площадці, розливався двома широкими течіями по бічних спусках; великими сходами натовп невпинно тік на майдан, як водоспад до озера. Вигуки, регіт, тупіт тисяч ніг зливалися в страшенний гамір. Час від часу гамір і крик дужчали, течія, що несла весь натовп до великих сходів, раптом повертала назад, скаламучувалась, вирувала. Це було викликане або стусаном стрільця, або здибленим конем начальника міської сторожі, що наводив порядок. Чудова традиція, яку прево передали конетаблям, конетаблі - кінній сторожі, а кінна сторожа - нашим паризьким жандармам.

У дверях, у вікнах, у слухових віконцях, на дахах кишіли тисячі добродушних городян, спокійних і статечних, - вони споглядали Палац, споглядали галасливий натовп і не прагнули нічого більше, бо чимало парижан вдовольняється лише спогляданням глядачів, і навіть стіна, за якою щось відбувається, є для них річчю, вартою уваги.

Якби ми, живучи б 1830 році, змогли уявити себе серед цих парижан п'ятнадцятого століття й разом з ними, дістаючи з усіх боків стусани, ледве втримуючись на ногах, увійти до цього величезного залу Палацу правосуддя, такого тісного 6 січня 1482 року, то побачили б видовище, яке зацікавило б і привабило нас; ми б опинилися серед речей настільки стародавніх, що для нас вони здавалися б цілком новими.

Якщо читач не заперечує, ми спробуємо за допомогою уяви відтворити враження, яке справив би на нього і на нас Великий зал, коли б ми переступили його поріг разом з численним натовпом у середньовічних накидках, опанчах, камзолах.

Отож насамперед гул і сліпуче світло. Над головами подвійне стрілчасте склепіння, прикрашене дерев'яними скульптурами, усіяне золотими геральдичними ліліями по блакитному полю; під ногами - мармурова підлога з білих та чорних плиток. За кілька кроків від нас - величезна колона, далі друга, третя, разом уздовж залу сім колон підтримують двійчасте склепіння. Навколо чотирьох перших колон - ятки крамарів, що виблискують скляними виробами та мішурою; навколо трьох останніх - потерті дубові лави, відполіровані штанами позивачів і мантіями прокурорів. Круг залу, вздовж високої стіни, між дверима, між вікнами, між колонами - нескінченна шеренга статуй усіх королів Франції, починаючи від Фарамонда [10]: королів ледачих, з опущеними руками, потупленими очима; королів хоробрих і войовничих, із зухвало піднесеними до неба головами й руками. Далі, у високих стрілчастих вікнах - тисячобарвні вітражі, у широких виходах із залу - пишні, тонко різьблені двері; і все це - склепіння, колони, стіни, обрамлення вікон, панелі, двері, статуї - зверху донизу розкішно розцвічені блакиттю і золотом, які вже тоді трохи потьмяніли і майже зовсім зникли під порохом та павутинням року 1549-го, коли дю Брель захоплювався ними вже тільки за традицією.

Тепер уявіть собі цей величезний довгастий зал, освітлений блідим світлом січневого дня, заповнений строкатим і галасливим натовпом, який пливе уздовж стін, кружляє навколо семи колон, і ви матимете перед собою більш-менш загальну картину, цікаві деталі якої ми постараємося змалювати точніше.

Безперечно, якби Равальяк [11] не вбив Генріха IV, не було б і документів процесу Равальяка, що зберігались у канцелярії Палацу правосуддя; не було б спільників убивства, зацікавлених у тому, щоб згадані документи зникли; отож, не було б і паліїв, змушених, через брак інших можливостей, підпалити канцелярію, щоб згоріли документи, і підпалити Палац правосуддя, щоб згоріла канцелярія; отже, зрештою, не було б і пожежі 1618 року. Досі ще стояв би старий Палац разом із своїм старим залом, і я міг би сказати читачеві: "Підіть подивіться на нього"; і таким чином ми були б звільнені: я - від опису цього залу, читач - від читання цього опису. Це доводить справедливість нової істини: наслідки великих подій - незліченні.

А втім, цілком можливо, що Равальяк не мав ніяких спільників або ж його спільники, якщо вони були, зовсім не причетні до пожежі 1618 року.

Є ще й інші два, цілком вірогідні, пояснення. Перше, це велика палаюча зірка, у лікоть завдовжки, у стопу завширшки, що впала, як кожному відомо, з неба на Палац 7 березня після півночі. Друге, це чотиривірш Теофіля [12]:

Сумне в Парижі було діло:

Шановна пані Справедливість

Присмак [13] усяких так наїлась,

Що піднебіння [14] геть спалила.

Хоч як би хто думав про це потрійне (політичне, фізичне та поетичне) витлумачення причин пожежі Палацу в 1618 році, на жаль, єдино точний факт - сама пожежа. Мало що зосталося після цієї катастрофи і, головне, після ряду всіляких реставрувань, які знищили те, що пощадила пожежа; так, дуже мало залишилося від цієї першої обителі французьких королів, від цього Палацу - старшого брата Лувру, - який був уже за часів Філіппа Красивого [15] таким старовинним, що в ньому дошукувалися слідів величних будівель, споруджених королем Робертом і описаних Ель-гальдусом [16].

Зникло майже все. Що сталося з кімнатою канцелярії, в якій Людовік Святий "завершив свій шлюбний акт"? [17] Де сад, в якому він, "одягнений у камлотовий камзол, грубого сукна безрукавку й пофарбований чорним сандалом плащ, лежачи на килимі разом з Жуенвілем", вершив суд? [18] Де покої імператора Сигізмунда? Карла IV? Іоанна Безземельного? Де сходи, з яких Карл VI проголосив свій едикт про помилування? Де та плита, на якій Марсель, у присутності дофіна, зарізав Робера Клермон-ського і маршала Шампанського? [19] Де ті дверцята, на порозі яких було пошматовано булли антипапи Бенедикта [20] і крізь які, одягнені на глум у ризи та митри й примушені привселюдно каятися по всьому Парижу, повернулися назад ті, хто приніс ці булли? Де Великий зал, з його позолотою, блакиттю, готичними стрілами, статуями, колонами, його величезним різьбленим склепінням? А золота кімната? А кам'яний лев, що стояв коло дверей, опустивши голову та підібгавши хвоста, мов ті леви біля Соломонового трону, у покірній позі, як і належить грубій силі перед лицем правосуддя? А розкішні двері? А чудові вітражі? А карбовані залізні окуття, що бентежили Біскорнетта? А витончені різьбярські роботи дю Гансі?..

# data[].attributes.attachment_link.title
Собор Паризької Богоматері - Віктор Гюго, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Кілька років тому, оглядаючи собор паризької богоматері чи, точніше кажучи, нишпорячи в ньому, автор цієї книги виявив у темнім закутку однієї з веж начертане на стіні слово: 'ANAГKH[1] Ці досить глибоко вкарбовані в камінь, почорнілі від часу великі грецькі літери, у формі й розміщенні яких було щось притаманне готичній каліграфи, літери, які немовби свідчили про те, що начертані вони рукою людини середньовіччя, а особливо їхній зловісний і фатальний зміст глибоко вразили автора.

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ВІКТОР ГЮГО

(1802-1885)

Французьку літературу XIX століття неможливо уявити без Віктора Гюго. Творчість Гюго, найвидатнішого французького романтика, вождя французького романтизму, його теоретика, вражаюче багатогранна й розмаїта: він великий поет, прозаїк, драматург, до того ж літературний критик і бойовий, темпераментний публіцист.

Віктор Гюго народився 26 лютого 1802 року в Безансоні. Батько Гюго, котрий народився в сім'ї майстра столярного цеху, за часів Наполеона став генералом. Мати письменника, навпаки, ненавиділа Наполеона й була роялісткою. Сім'я Гюго часто переїжджала, деякий час вони жили в Іспанії. Після падіння Наполеона, перебуваючи в Мадриді, де батько був губернатором, сім'я розпалася. Віктора виховувала мати.

У Гюго рано пробуджується поетичний талант. Ще підлітком він починає писати, і вже в 1815-1816 роках його оди та поеми відзначаються на конкурсах Тулузької академії, а згодом і королівським урядом. Свою першу поетичну збірку "Оди й різні вірші" (1822) він написав у стилі класицизму.

Щодо класицизму Гюго, то він виявився дуже нестійким. Тільки-но молодий поет виходить із стадії шкільного наслідування, починається поступовий, спершу несміливий, а потім усе рішучіший перехід на романтичні позиції. Але в прозових жанрах Гюго завжди стояв на позиціях романтизму.

Свідченням того є перший роман Гюго "Ган Ісландець" (1821-- 1822). Свідченням подальшого утвердження Гюго на позиціях романтизму був його другий роман "Бюг Жаргаль" (1826). У цьому романі Гюго звернувся до змалювання повстання негрів-рабів.

У галузі поетичного стилю реформа Гюго визначилась у намаганні замінити раціоналістичний вірш класицизму мовою людських почуттів. Він відмовляється від прикрас, запозичених з античної міфології. У цей же період Гюго звертається до балади, яка вважалася жанром романтичним і привертала тоді загальну увагу. У 1826 році виходить його збірка "Оди і балади", сама назва якої промовисто засвідчує її перехідний характер: тут оди, взірцевий жанр класичної поезії, об'єднані з баладами характерним представником романтичної поезії.

Наприкінці 20-х років романтики надають особливої ваги завоюванню театру, який все ще лишався під владою класицизму. З цією метою 1827 року Гюго пише свою першу романтичну історичну драму "Кромвель", котра розповідає про англійську буржуазну революцію XVII століття. її вождь Кромвель був зображений як сильна особистість, але, на відміну від цільних героїв класицизму, він зазнає моральних протиріч: скинувши короля, він ладен зрадити революцію і стати монархом. Великого розголосу набула передмова до драми, в ній Гюго прагнув пов'язати розвиток літератури з розвитком історії людства, щоб показати історичну обумовленість торжества романтизму. Це була цілісна програма романтичного руху.

Також небувалої інтенсивності досягає багатогранна творча діяльність Гюго. Особливо значним явищем стала його збірка "Орієнталії" (1829) - перша завершена романтична збірка поезій, яка й створює Гюго репутацію великого поета.

Для художньої творчості Гюго характерна рідкісна жанрова розмаїтість: з однаковим успіхом виступав він у поезії, прозі й драматургії. Та передусім він був поетом.

Ідейний зміст драм Гюго не сходить до самої проблематики, що пов'язана з ідеологічними битвами кінця 20-х років та Липневою революцією 1830 року. Романтичні драми Гюго перегукувалися з актуальними соціально-політичними проблемами сучасності, відстоювали її передові ідеали та устремління.

В основу кожної із драм Гюго 1829-1839 років, за винятком "Лукреції Борджа" (1833), покладений конфлікт простолюдинів, представників третього стану з феодальною аристократією та монархією ("Маріон Делорм", "Король розважається", 1832, "Марія Тодор", 1833, "Рюі Блаз", 1838) та інші.

В історії французької літератури друга половина 20-х років позначена розквітом жанру історичного роману. Одним із найвищих досягнень французького історичного роману доби романтизму є роман Гюго "Собор Паризької Богоматері" (1831). Цей роман відбиває національну історію, він пов'язаний з актуальною сучасною проблематикою.

Кінець 20-х і 30-х років належить, поряд із двома десятиліттями вигнання (1851 -1870), до періодів творчої активності, незвичайної навіть для Гюго, У ці роки він зводив будову романтичної драматургії та театру, активно виступав у прозових жанрах, але разом з тим, не послаблялася й інтенсивність його поетичної творчості. У 30-ті й на початку 40-х років з'являються чотири його поетичні збірки - "Осіннє листя" (1836), "Пісні сутінок" (1837), "Внутрішні голоси" та "Промені й тіні" (1841). Крім того, багато поезій ввійшли до "Споглядань" - величезної двотомної збірки, опублікованої вже в період вигнання (1856).

Після Лютневої революції 1848 року та встановлення диктатури Луї Бонапартом Гюго залишає Францію і їде у вигнання. Він поселяється на острові в протоці Ла-Манш. З метою викрити і знеславити перед усім світом політичного авантюриста та його злочинний режим і тим самим сприяти їхньому скорому падінню в перший рік еміграції Гюго пише дві книги: "Наполеон Маленький" та "Історію одного злочину" - своєрідну викривальну хроніку перебігу подій під час державного перевороту 1851 року.

Саме в період вигнання завершується формування світогляду письменника. У перші роки вигнання, на острівці Джерсі, Віктор Гюго створює збірку "Карт" (1853), яка справедливо вважається вершиною його політичної поезії. На перший погляд, збірка справляє враження калейдоскопа реальних сценок і гротескно-карикатурних портретів, але є в ній чітко прокреслені смислові лінії і поля незвичайно високої емоційної напруги, котрі всьому цьому різнорідному матеріалові надають певної впорядкованості й завершеності.

Активно виступав Гюго під час вигнання також у прозових жанрах. У цей період з'явилося три романи: "Знедолені" (1862), "Трудівники моря" (1866) і "Людина, яка сміється" (1869). В усіх цих романах центральною виступає тема народу.

В. Гюго був не тільки великим поетом, але й активним громадсько-політичним діячем, який прагнув впливати на хід подій. Збірка "Грізний рік" (1872) являє собою своєрідну поетичну хроніку драматичних подій, що їх переживала Франція підчас Фран-ко-Прусської війни (1870-1871).

Творча активність Віктора Гюго не згасала до останніх років його довгого життя. Але він лишається і активним громадським діячем, і пристрасним публіцистом, невтомно бореться проти політичної реакції, суспільного зла й несправедливості.

В останній період творчості Гюго одна за одною з'являються його поеми та поетичні збірки: "Мистецтво бути дідусем" (1877), сатиричні поеми: "Папа" (1878), "Осел" (1880), "Всі струни ліри" (1888- 1893) та інші.

Помер Віктор Гюго 23 травня 1885 року. Його смерть була сприйнята французькою громадськістю як національна трагедія, а його похорон перетворився на грандіозну, справді всенародну маніфестацію, в якій взяли участь тисячі людей. Творчість Гюго міцно й назавжди увійшла до золотого фонду французької та міжнародної культури.

"Собор Паризької Богоматері"

25 липня 1830 року Віктор Гюго розпочав роботу над романом "Собор Паризької Богоматері". Книга вийшла в світу 1831 році, у тривожні дні холерних бунтів та розгрому архієпископського палацу паризьким народом. Бурхливі політичні події визначили характер роману, який, як і драми Гюго, був історичним за формою, але глибоко сучасним за ідеями.

Самий вибір епохи є важливим для розкриття основної ідеї. XV століття у Франції - епоха переходу від середньовіччя до Відродження. Але, передаючи за допомогою історичного колориту живе обличчя цієї динамічної епохи, Гюго шукає щось вічне, в чому всі епохи об'єднані. Так, на перший план висунуто собор Паризької Богоматері, котрий створювався народом віками. Народна засада буде визначати в романі ставлення до кожної дійової особи. Париж кінця XV століття - це готичні покрівлі, шпилі та невеличкі башти незліченних церков, похмурі королівські замки, вузькі вулички й широкі площі, де вирує народ під час заколотів та страт. Колоритні фігури людей з усіх верств середньовічного міста - сеньйори та купці, монахи та школярі, знатні дами у вишуканому вбранні та пишно вбрані мешканки міста, королівські ратники у блискучих латах, бродяги та жебраки в мальовничому лахмітті, зі справжніми чи підробленими виразками та покаліченням. Світ гнобителів - і світ пригноблених. Королівський замок Бастилія, дворянський дім Гонделор'є - і паризькі площі, нетрі "Подвір'я Чудес", де живуть знедолені.

У системі персонажів головне місце посідають три герої. Циганка Есмеральда своїм мистецтвом, усім виглядом дає насолоду натовпові. Вона далека від набожності, вона не відмовляється від земних утіх. У цьому образі найяскравіше відбито відродження зацікавленості людиною, котре стає головною рисою світосприйняття в нову епоху. Есмеральда нерозривно пов'язана з народом. Гюго застосовує романтичний контраст, відтінюючи красу дівчини образами низів суспільства, у змалюванні яких він використовує гротеск.

Протилежна засада в романі - образ похмурого негідника, архідиякона Клода Фролло (створеного після кардинал а-ката із "Маріон Делорм") відкриває багаторічну боротьбу Гюго проти церкви. Королівська влада та її опора - католицька церква - зображені в романі як ворожі народу сили. Розважливо-жорстокий Людовик XI дуже близький до галереї коронованих злочинців із драм Гюго. Почуття Клода Фролло дуже викривлені: любов, батьківська прихильність, жага до знань обертаються у нього егоїзмом та ненавистю. У ньому теж виражена одна із сторін людей Відродження. Але в першу чергу це людина середньовіччя, аскет, який з презирством ставиться до всіх життєвих утіх. Він відгородився від народного життя стінами собору та своєї лабораторії, і тому душа його перебуває у владі темних та злих пристрастей. Клод Фролло хотів би притлумити в собі всі земні почуття, що їх він вважає ганебними, і присвятити себе вивченню повного зведення людських знань. Але всупереч своєму запереченню людських почуттів, він сам покохав Есмеральду. Ця любов має руйнівний характер. Не маючи сил її здолати, Клод Фролло стає на шлях злочину, прирікаючи Есмеральду на муки та смерть.

# data[].attributes.attachment_link.title
Гюго Віктор: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ВІКТОР ГЮГО (1802-1885) Французьку літературу XIX століття неможливо уявити без Віктора Гюго. Творчість Гюго, найвидатнішого французького романтика, вождя французького романтизму, його теоретика, вражаюче багатогранна й розмаїта: він великий поет, прозаїк, драматург, до того ж літературний критик і бойовий, темпераментний публіцист. Віктор Гюго народився 26 лютого 1802 року в Безансоні.

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудио Книги Мировая классика

# data[].attributes.attachment_link.title
Виктор Гюго - Собор Парижской Богоматери. Часть 1. Аудиокнига.

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2 

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудио Книги Мировая классика

# data[].attributes.attachment_link.title
Виктор Гюго - Собор Парижской Богоматери. Часть 2. Аудиокнига.

# data[].attributes.body
Худ. фільм, 1956

# data[].attributes.attachment_link.title
Собор Парижской богоматери Дж Лоллобриджида,Энт Куинн Фр Итал 1956 г  xvid

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Горбун и

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Горбун из Нотр-Дам", 1997

# data[].attributes.attachment_link.title
ГОРБУН ИЗ НОТР-ДАМ  (1997)

# data[].attributes.body
Belle- Notre Dame De Paris

# data[].attributes.body
"Belle"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитрий Миленко

# data[].attributes.attachment_link.title
Belle Петкун, Макарский, Голубев

# data[].attributes.headline
Мюзикл (фр. з субтит

# data[].attributes.body
Мюзикл (фр. з субтитрами)

# data[].attributes.attachment_link.title
Нотр-Дам де Пари (мюзикл)

# data[].attributes.headline
Цікаво про Собор

# data[].attributes.body
Цікаво про Собор

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про Собор Паризької Богоматері

# data[].attributes.headline
Цікаво про Собор

# data[].attributes.body
Цікаво про Собор

# data[].attributes.attachment_link.title
Lekier. Экскурсия с аудиогидом по Собору Нотр-Дам

# data[].attributes.headline
Мультфільм "Квазімод

# data[].attributes.body
Мультфільм "Квазімодо"

# data[].attributes.attachment_link.title
QUASIMODO весь фильм | Весь фильм для детей на русском языке | TOONS FOR KIDS | RU

# data[].attributes.headline
"Горбун из Ротр-Дам"

# data[].attributes.body
"Горбун из Ротр-Дам" Мультфільм

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
МУЛЬТИ-ПУЛЬТИ

# data[].attributes.attachment_link.title
Горбун из Нотер Дама. Мультик.

# data[].attributes.headline
Вікторина до твору

# data[].attributes.body
Вікторина до твору

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Евгения Полякова

# data[].attributes.attachment_link.title
Викторина «Собор Парижской богоматери»

# data[].attributes.headline
Вікторина до твору

# data[].attributes.body
Вікторина до твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Выбрав правильный на ваш взгляд вариант ответа, жмите на кнопку "Проверить". Если хотите сразу увидеть правильные ответы, ищите под вопросами ссылку "Посмотреть правильные ответы"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
викторина по роману гюго собор парижской богоматери скачать бесплатно вопросы ответы тест игра

# data[].attributes.attachment_link.title
Викторина по роману Гюго "Собор Парижской Богоматери"

# data[].attributes.attachment_link.description
Выбрав правильный на ваш взгляд вариант ответа, жмите на кнопку "Проверить". Если хотите сразу увидеть правильные ответы, ищите под вопросами ссылку "Посмотреть правильные ответы"

# data[].attributes.body
Про книгу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Івано-Франківське обласне телебачення «Галичина»

# data[].attributes.attachment_link.title
"Є" Що почитати! Юрій Косач "Володарка Понтиди"

# data[].attributes.headline
Читати роман

# data[].attributes.body
Читати роман

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володарка Понтиди

РОМАН АНТИГЕРОЯ

(Слово від автора)

Зачарованість історією триває завжди. Навіть на порозі третього тисячоліття, у нашу технократично-ядерну добу. Зачарованість буває усюди. Опинимося ми у Львові, Києві, чи у Флоренції, чи в Парижі і, раптом, погадаємо: та ж ми осьде вже були й то ясно і докладно. Проте залишімо парапсихологію. Залишімо також декоративну ідеалізацію старовини, творчість літераторів, епігонів Дюма, Гюго, чи Сєнкевича (писав, адже ж, він для "скріплення сердець"), залишімо палімпсести історіографії, поетики, політики і еротики; беллетризацію дрібних, особистих жаг. Письменники тієї категорії не збагнуть ні змісту історичних процесів, ані генеральних проблем минувшини, ані істоти грандіозних діб і подій. Справа проста: історія завжди жива, каже Б. Кроче, а Ф. Ніцше це підтверджує: "Якщо б історія була автономна та універсальна, вона знищила б саме життя. Справжня історія різбиться з вимогами і нашого життя, нашої сучасності, нашого майбуття". Видатний історичний письменник Л. Фейхтвангер признається, що йому не вдавалося зображення нашої сучасності, її проблем, її спрямування. Ось тому він переніс свої твори (про Зюса Оппенгаймера, про Руссо, та й навіть на 2000 літ назад, про Йосифа Флавія і про "Юдейську війну"), збагнувши, що "ми живемо в минулому, так як минуле живе в нас". "Історія, за Л. Фейхтвангером, дає нам змогу як найправдивіше зрозуміти нашу сучасність і утворити свій власний образ світу та його майбуття". Збагнувши цю єдність і взаємопромкненість минулого і сучасного, Л. Фейхтвангер зміцнив образ минулих сторіччів та їх перспективу в майбутніх сторіччях.

Вік українського барокко, XVII, виблиснув не тільки сталлю переможних козацьких шабель під Жовтими Водами і Корсунем. Це було сторіччя принципіального утвердження ідентичності української нації, документоване полум'яними посланіями І. Вишенського, інтеллектуальною творчістю Київської Академії, безприкладним стилем архітектури і образотворчості, анналами літописців С. Величка, С. Зорки, С. Граб'янки та й універсалами Б. Хмельницького, що своїм стилем нагадували Г. Ю. Цезаря та П. К. Тацита. Жорстокий і кривавий був "день гніву" українського народу в пам'ятні роки XVII сторіччя. Але печать непереможного духа цього століття барокко покладене і на дальші поліття. Зачарованість цим могутнім сторіччям у нас триває і буде тривати. Але ось вступаємо у XVIII сторіччя. Для письменника, зачарованого історією, це доба грайливого рококо, це безжурне сторіччя, фривольне, жартівливе, навіть подекуди сороміцько-спорзне, але яке ж чудесне! Чи не погодимося з поетом Н. Карамзіним, що вітав це начебто легкодухе сторіччя:

...О віку розуму, чеснотностей, відкриттів,

Дозволь пилиночці перед тобою

Чоло схилить благоговійно і тебе прославить

На вівтарях жертвоприношень щирих;

Ти на землі сяйної слави досягнув,

Відкрив ти навстіж для наук свобідних путь,

З тобою ми пізнали таїни природи...

Що ж, це подекуди правда. Це було сторіччя славетних філософів, енциклопедистів, митців, поетів, композиторів незабутньої слави, а також державних мужів великої кебети, полководців і врешті - революціонерів незломних, які йшли, посміхаючись, руйнувати Бастілію і на ешафот у хуртовинну добу.

А що було діяти Україні? "Пропащий час", говорив М. Драгоманов. Ні, професоре, це ще не був пропащий час. Це був реалістичний світогляд нащадків козацького барокко, які знали, що "головою муру не проб'єш". Був, звичайно, гедонізм, сервілізм. Але був і Г. Сковорода і сяйна плеяда наших учених, митців, істориків, державних мужів, були й О.Безбородько, канцлер імперії, і міністри Трощинський і Завадовський, були Ф.Прокопович і Ю. Кониський і Г. Полетика і О.Лобисевич і Д.Бортнянський і А.Лосенко і В. Боровиковський і багато інших. Симбіоз довершувався прискорено, але й Україна не була пустелею. На жаль, ці всі поіменовані, не дивились на Київ, а на Петербург, бо там була кар'єра і славетність. З німецькою речевістю (Sachlichkeit!) "Семіраміда Півночі" вивершувала інтеграцію і експанзію імперії. Недаремно Т.Шевченко багато років пізніше, стоючи перед Фальконетовим пам'ятником Петру І у Петербурзі і придивляючись написові "Petro Primo Catherina Secunda" гнівно і гірко констатував: "А ВТОРАЯ досконала вдову-сиротину". Що ж залишалось дворянсько-чиновницькій, "малоросійській" еліті як тільки спокійно дрімати в ідиллічному настрої слуг імперії та, іноді, елегійно згадувати про минулу славу доби козацького барокко, в хвилинах ситої епікурейської розмріяності?

Чи справді зуміла "Семіраміда Півночі" перетворити у капітулянтів колишніх волелюбців? У мовчазних і покірних преторіян автократії і феодалізму, навіть тоді, коли вона вогнем і мечем розширяла кордони імперії на Заході і на Сході, розділяючи Польщу, сягаючи по Передкавказзя, підкорюючи Крим, Прикаспійщину і придунайські краї, зазіхаючи своїм "грецьким проектом" на Константинополь і Середземномор'я? А може у сучасників Потьомкіна - Грицька Нечоси [до речі], у Розумовських і Безбородьків та інших паладинів імперії українського роду була своя діалектика стратегії?

Адже ж на це натякав наш полтавчанин, поет імперії В. Капніст:

...І всі вони у світі, немов на маскараді,

Не в звичному для них, не в свойому убранні,

Прикрившись масками, показують не свій нам вид...

Ні, шляхетна думка володаря умів XVIII сторіччя Ф. М. Вольтера про те, що "Україна завжди прагнула до волі" стверджувалась Гайдамаччиною, революційним рухом пікінерських полків, хвилюванням народних мас, що не хотіли бути рабами.

І, врешті, в той час, коли у передгроззі над усією Європою греміли хуртовини нових ідей, нового світогляду, породженого сторіччям Просвітительства, Україну осяяла чудесна зоря чергового відродження - "Енеїда" І. Котляревського, що визволяла з мрячних політтів українську народність, українську мову і письменство.

У 1772 році, в одній із столиць Західної Європи з'явилась жінка, про яку стало відомим, що вона начебто донька українського козака Олексія Розумовського з Чернігівщини, та цариці Єлисавети Петрівни, а тим самим має право на престіл, силоміць загарбаний [при допомозі гвардійських штиків] узурпаторкою Катериною. Претендентка, особа надто загадкова і демонічна, викликала зацікавлення тодішніх дворів Європи, а зокрема "секретної дипломатії", стривоженої імперіальною експанзією Катерини II. Чималий переполох викликала ця справа і в Петербурзі, звідки Катерина II писала адміралові флоту у Середземномор'ї О. Орлову: "цю архизлочинницю, цю каналію, треба якнайшвидше перемістити і доставити сюди, найбільш дискретним способом". Подекуди дотепна, Катерина II вигадала навіть прізвисько для претендентки - "Тараканова" (асоціативно і співзвучно це нагадує "княжну Дараган", тобто "таргана", "таракана", шкідливого інсекта, якого треба негайно розчавити). Претендентка, однак, такого прізвиська не вживала, хоч мала багато інших. Проте петербурзькій автократці, убогій прінцесі Ангальт-Цербсту, яка з допомогою гвардії, та вбивши свого чоловіка Петра III, дісталася на престіл, не вдалося знеславити "самозванку". Пам'ять про неї перетривала багато політтів, ставши для багатьох поколінь прапором революціонерів - бійців проти царизму. Її легенда як символ відваги і мучеництва, славилась багатьма поколіннями борців проти самодержав'я.

Для українського історичного автора ота таємнича і трагедійна постать так званої княжни Дараган-Тараканової цікава насамперед тим, що це була мабуть перша українка-емігрантка, помітна також своїми політичними концепціями, в яких фігурувала й Україна, як окрема частина майбутнього імперіального комплексу відродженої Візантії. Всі постаті в романі "Владарка Понтиди" автентичні і історичні. Зокрема зацікавив автора факт, що в почті претендентки був українець, юнак Юрій Рославець, який залишив свої записки, збережені у пожовклих скравках паперу.

Це сприяло тому, що роман постав у формі "діарія", записника, яку то форму сучасні критики вважають навіть кращою ніж традиційний історичний роман. То ж автор намагався зберегти "і титлу і кому" згаданого діарія, затримуючи по змозі стиль і розповідь того, хто залишив для нащадків свої записки. Модернізовано тільки мову, щоб вона була зрозуміла для сучасного читача, бо ж діарій писано так званою "книжною" мовою XVIII ст., тобто сумішшю української, церковно-слов'янської, також всуміш з російськими наріччями сумежних з Україною регіонів, пересиченою латинізмами, полонізмами, та макаронізмами так, як писались мемуари сучасників-українців, хоча б М. Ханенка, Г. Вінського, О. Некрашевича й інших.

Юрій Рославець не є герой роману-діарія, він радше його антигерой. Він не є ініціатором і керманичем ситуацій і періпетій, він не веде дійових осіб, а себе передусім крізь ускладнення свого життєпису, до подвигу. Наш антигерой - причинний, заворожений химерою своєї жаги, він у постійному сум'ятті, він женеться за з'явою, - він не володіє своєю долею, а, навпаки, доля володіє ним.

Подиву гідне те, що при опрацьовуванні матеріалу, пов'язаного з історією Ю. Рославця та його особи, довелось ствердити численні аналогії, які наподоблюють справу першої емігрантки-українки до проблеми еміграції взагалі. Поди вугідно, ті самі проблеми існували в XVIII сторіччі серед еміграції як існують і нині. Завзята жабомишодраківка прерізних груп і фракцій, мандрування сновид серед світу дійсності, веремії, сум'яття, халепи, щоденності, нічим не підтверджені надії на найближче майбутнє, тобто візія неодмінного володіння над рідним народом і землею, яке здійсниться не пізніше як "найближчої весни", пустодзвінна риторика про історичне призначення еміграції щодо якоїсь не надто виразної місії і т. д.

Справді, вистачило б оздобити сучасних "вождів" еміграції (будь-якої) масками арлекінів, зодягнути їх у костюми XVIII сторіччя (включно з перуками) і, вірте - чи не вірте, ця давноминула і забута еміграція протагоністів нинішньої, була б краща, бо її стиль творили люди з почуттям доброго смаку, з більшою кебетою, навіть з елегантністю, а, коли треба, то з героїчністю.

Повертаючись до нашого антигероя Ю. Рославця, слід сказати, що він, нарешті збагнув жорстоку двоїстість епохи, начебто грайливої, ввічливо-безжурної фривольної, але облудної, коли бачив навколо себе лише кривду і несправедливість.

# data[].attributes.attachment_link.title
Володарка Понтиди - Юрій Косач, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Володарка Понтиди РОМАН АНТИГЕРОЯ (Слово від автора) Зачарованість історією триває завжди. Навіть на порозі третього тисячоліття, у нашу технократично-ядерну добу. Зачарованість буває усюди. Опинимося ми у Львові, Києві, чи у Флоренції, чи в Парижі і, раптом, погадаємо: та ж ми осьде вже були й то ясно і докладно. Проте залишімо парапсихологію.

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Не дивлячись на всю хамелеонщину Ю. Косача, за ним водиться і щось інше. Він - автор цілого ряду літературних писань, які, без сумніву, знайдуть місце в історії літератури нашої... За сто років його біограф буде писати про його теперішні походеньки з поблажливою посмішкою, як це пишеться тепер про такі справи Байрона чи Бальзака.
Улас Самчук

Вітчизняна культура ХХ століття багата на особистості, чий життєвий і творчий шлях викликав і досі викликає неоднозначні, нерідко полярні думки як звичайних поціновувачів, так і професійних критиків та істориків мистецтва. Яскравим прикладом саме такої - зітканої з протиріч, непослідовної аж до крайнощів і водночас різнобічно обдарованої - творчої індивідуальності бачиться сьогодні постать письменника, перекладача, літературознавця, публіциста, культуролога й художника Юрія Косача.Останнього митця (хронологічно - у четвертому поколінні) славетного роду Драгоманових-Косачів, сина молодшого брата Лесі Українки Миколи - Юрія Косача за неоднозначністю і загадковістю біографії та суперечливістю творчої й наукової спадщини можна поставити в один ряд хіба що з такими відомими сучасниками (і, до слова, добрими своїми знайомими), як Віктор Петров (Домонтович) та Ігор Костецький. [Юрій КОСАЧ. 1942 рік]

В одному з публічних виступів у Ю. Косача вихопились такі слова: "Не помилюсь, мабуть, коли скажу, що моє життя могло б і може стати сюжетом для роману". Своєрідною зав'язкою такого біографічного тексту можна вважати дату народження його героя. І вже тут маємо першу несподіванку. Чи не в усіх біографічних довідках про Ю. Косача місцем його народження вказують м. Київ, дата - 5 (іноді 22) грудня 1909 року. Однак метрична книга парафії села Колодяжного засвідчує дещо інше, а саме, що Юрій (Георгій) Косач народився 5 грудня 1908 року у вказаному селі. Цю інформацію підтверджують й інші документи Волинського державного архіву.

Очевидно, сам письменник знав дату і місце свого народження, та все ж пізніше послідовно оприлюднював украй протилежні варіанти. Непростою видається можливість знайти єдине слушне пояснення такої позиції. Ймовірно, що на початок 1930-х років, коли за "антидержавну діяльність" Ю. Косач постав перед польським судом, видавалося безпечніше мати свідоцтво про народження на так званих східних теренах Речі Посполитої, аніж у радянському Києві. (Підсудного звинувачували у приналежності до як націоналістичних, так і комуністичних рухів.) Наприкінці 1940-х років, щоб із розформованих таборів Ді-Пі, власне з Мюнхена, де знаходився Косач, швидше виїхати до Америки, теж було вигідніше відмежуватися від СРСР. Натомість у 1950-х, коли почалося налагодження радянською владою контактів зі "своїми" емігрантами, у тому числі й з Ю. Косачем, визнання батьківщиною Києва (як і загалом не Західної України) могло видатися зацікавленим службам прийнятнішим за непевну "підпольську" Волинь.

Отже, Юрій Косач, якщо вірити архівним документам, - єдиний митець із роду Драгоманових-Косачів, який народився у "волинських Атенах" - славетному Колодяжному. Дитинство малого Юрія було загалом щасливим і безтурботним, багато в чому схожим на дитячі роки усіх Косачів. Неповторна поліська природа, своєрідність волинського села - це те середовище, в якому виростав майбутній письменник. Десятирічним хлопчиною він їде на навчання до Львівської академічної гімназії. У місцевому юнацькому часописі "Молоде життя" під іменем розвідника Першого пластунського куреня Орлине Перо Юрко Косач і дебютує в літературі. Але справжній початок його активної громадської та мистецької діяльності припадає на студентські роки - час навчання на юридичному факультеті Варшавського університету.

Опинившись у Варшаві, юнак швидко зближується із прогресивною українською молоддю міста. Уже 1927 року здобуває членство в культурно-освітньому товаристві "Основа" й стає секретарем студентської "Партії українських державних націоналістів". Керуючись державотворчою концепцією, цього ж року він розробив "План розбудови національного руху на Волині", суспільно-політичне становище якої добре знав.

Активна діяльність національних сил не могла не викликати занепокоєння в окупаційної влади. Адже концепція "санації" (суспільно-політичного, морального оздоровлення держави), проголошена в перші роки правління Юзефа Пілсудського, зовсім не передбачала широкої культурної, економічної чи будь-якої іншої автономії для українців. І хоча на Волині спочатку було застосовано тактику невеликих поступок і загравання, ця своєрідна "українізація", зрештою, як і в УРСР, закінчилася гострою реакцією. Функцію "оздоровлення" непокірної інтелігенції було покладено на політичну поліцію - сумнозвісну "дефензиву" (своєрідний аналог радянського НКВС). Наприкінці 1920-х років у поле її зору потрапляє і група волинських юнаків на чолі з Ю. Косачем.

Діяльність молодих волинян, що мала просвітницький характер, принаймні на першому активно реалізовуваному етапі, владою була кваліфікована як злочин. Таку різку реакцію карного апарату зумовили політичні чинники - насамперед посилення з початку 1930-х років антипольських настроїв і виступів на окупованих теренах. Сумнозвісна "пацифікація" (умиротворення) непокірних селян швидко переростає в кампанію упокорення й інших невдоволених державою верств західноукраїнського суспільства. Під хвилю репресій потрапив і Ю. Косач, який саме восени повернувся до Варшави, де 12 лютого 1931 року й був заарештований. Йому інкримінували звичні для тодішнього "правосуддя" злочини - антидержавна діяльність, що полягала у створенні й забезпеченні функціонування національних культосвітніх товариств, а головне - належність до УВО (Української військової організації). Наступних вісім з половиною місяців Ю. Косача утримуватимуть у варшавській в'язниці, аж поки після настійних клопотань рідних не відпустять під грошову заставу. Після виходу із в'язниці він повертається на Волинь. Але невдовзі слідство отримало (очевидно, від донощика) інформацію про нібито очікувану зі Львова зброю для терористичних акцій. Як наслідок - в Ковелі і Колодяжному проведено арешти. 4 лютого 1932 року Ю. Косач удруге опинився за ґратами, цього разу - луцької тюрми. Лише наприкінці червня слідчий передав матеріали в міську прокуратуру. Прокурор Казимир Скорупський за два тижні склав обвинувачувальний акт проти Ю. Косача, М. Онишкевича, П. Вітрика та інших (загалом восьмеро осіб).

За кілька місяців, після нової бюрократичної тяганини, 4 листопада 1932 року почалося засідання Луцького окружного суду. Прокурор К. Скорупський виступив із звинуваченням, в основній частині якого стверджувалась належність підсудних до УВО і підготовка ними збройного повстання на Волині з метою вивести цей край зі складу Речі Посполитої. Як і решта підозрюваних, Косач винним себе не визнав, наголошуючи натомість на суто мирному, просвітницькому характері своєї праці. Оскільки "мілітарні" пункти складу злочину довести не вдалося, прокурор зосередився на іншій статті звинувачення, переконуючи суд, що "Юрій Косач, організував у Ковелі нелегальне "Культурне товариство", яке мало на меті вивчати українську історію та літературу", але основне (приховане) завдання було - "виховувати українську молодь в дусі незалежності". Докладно розглянувши всі обставини, 5 листопада суд оголосив вирок. За переліком кількох статей польського процесуального кодексу Ю. Косач отримав рік ув'язнення. Але зважаючи на те, що він уже відсидів майже півтора роки, половину терміну було зараховано як перебування під слідством, ще шість місяців підпадало під амністію. Отже, підсудного звільнили відразу після завершення процесу. Проте це рішення луцького "правосуддя" виявилося неостаточним. Адже невдовзі справу було передано до Люблінського апеляційного суду, який у середині квітня 1933 року затвердив новий вирок. Ю. Косач отримав чотири роки ув'язнення, решта юнаків - від півтора до двох років; до того ж, усі на п'ятирічний термін зазнали поразки в правах. Не чекаючи чергового арешту, Косач швидко залишив Ковель і вже на початку травня нелегально перетнув чехословацький кордон. Травнем 1933 року і датується початок його емігрантського шляху, що, з невеликими перервами, триватиме вже до кінця життя.

Свідченням серйозного входження Ю. Косача в національний літературний процес стала співпраця (у 1928-1929 роках) із "Літературно-науковим вісником" ("ЛНВ"). У тогочасному художньо-інтелектуальному дискурсі поновлене 1922 року Дмитром Донцовим видання було одним із найавторитетніших. Проте ідеологічна (націоналістична) спрямованість часопису, із року в рік послідовно обстоювана безкомпромісним редактором, нерідко спонукала авторів до припинення співпраці або паралельного пошуку інших можливостей для роботи. Таку можливість Ю. Косач знайде у ще одному львівському журналі, але уже прорадянської орієнтації "Нові шляхи" (редактор А. Крушельницький). Пізніше свій несподіваний перехід (у межах одного року) від націоналістичного до прорадянського друкованого органу Ю. Косач пояснюватиме "виключно літературним характером" співпраці з "Новими шляхами", без будь-якого "політичного наставляння". Швидку й доволі безболісну ідеологічну переорієнтацію Косача певною мірою зумовлювала й своєрідність самого культурного простору Західної України кінця 1920-х - початку 1930-х років. За спостереженнями істориків тієї складної доби, тогочасне інтелектуально-політичне життя визначали дві протилежні концепції: націоналізм і постійно підтримуваний із СРСР "інтернаціоналізм" (відповідно до місцевих умов, пом'якшений більшовизм). Попри кардинальні розбіжності, ці дві ідеологічні доктрини мали й тотожні принципи, що були прийнятними насамперед для молоді - культ боротьби, надлюдини, самопожертви за високі ідеали тощо. Чимало спільного в них було й у методах та цілях просвітницької, агітаційної роботи з населенням, а особливо в поглядах на роль і призначення мистецтва.

Але запропоновані письменником "Новим шляхам" художні твори все ж не були виразною апологією комуністичної (інтернаціоналістичної) доктрини, як, зрештою, і не демонстрували зневаги до націоналістичних ідеалів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Косач Юрій Миколайович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Не дивлячись на всю хамелеонщину Ю. Косача, за ним водиться і щось інше. Він - автор цілого ряду літературних писань, які, без сумніву, знайдуть місце в історії літератури нашої... За сто років його біограф буде писати про його теперішні походеньки з поблажливою посмішкою, як це пишеться тепер про такі справи Байрона чи Бальзака.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Подається РОСІЙСЬКОЮ мовою через відсутність перекладу

Аркадий Стругацкий и Борис Стругацкий

Трудно быть богом

То были дни, когда я познал, что значит: страдать; что значит: стыдиться; что значит: отчаяться.

Пьер Абеляр

Должен вас предупредить вот о чем. Выполняя задание, вы будете при оружии для поднятия авторитета. Но пускать его в ход вам не разрешается ни при каких обстоятельствах.

Ни при каких обстоятельствах. Вы меня поняли?

Эрнест Хемингуэй

ПРОЛОГ

Ложа Анкиного арбалета была выточена из черной пластмассы, а тетива была из хромистой стали и натягивалась одним движением бесшумно скользящего рычага. Антон новшеств не признавал: у него было доброе боевое устройство в стиле маршала Тоца, короля Пица Первого, окованное черной медью, с колесиком, на которое наматывался шнур из воловьих жил. Что касается Пашки, то он взял пневматический карабин. Арбалеты он считал детством человечества, так как был ленив и неспособен к столярному ремеслу.

Они причалили к северному берегу, где из желтого песчаного обрыва торчали корявые корни мачтовых сосен. Анка бросила рулевое весло и оглянулась. Солнце уже поднялось над лесом, и все было голубое зеленое и желтое - голубой туман над озером, темно-зеленые сосны и желтый берег на той стороне. И небо над всем этим было ясное, белесовато-синее.

- Ничего там нет, - сказал Пашка.

Ребята сидели, перегнувшись через борт, и глядели в воду.

- Громадная щука, - уверенно сказал Антон.

- С вот такими плавниками? - спросил Пашка.

Антон промолчал. Анка тоже посмотрела в воду, но увидела только собственное отражение.

- Искупаться бы, - сказал Пашка, запуская руку по локоть в воду. - Холодная, - сообщил он.

Антон перебрался на нос и спрыгнул на берег. Лодка закачалась. Антон взялся за борт и выжидательно посмотрел на Пашку. Тогда Пашка поднялся, заложил весло за шею, как коромысло, и, извиваясь нижней частью туловища, пропел:

Старый шкипер Вицлипуцли!

Ты, приятель, не заснул?

Берегись, к тебе несутся

Стаи жареных акул!

Антон молча рванул лодку.

- Эй-эй! - закричал Пашка, хватаясь за борта.

- Почему жареных? - спросила Анка.

- Не знаю, - ответил Пашка. Они выбрались из лодки. - А верно здорово? Стаи жареных акул!

Они потащили лодку на берег. Ноги проваливались во влажный песок, где было полным-полно высохших иголок и сосновых шишек. Лодка была тяжелая и скользкая, но они выволокли ее до самой кормы и остановились, тяжело дыша.

- Ногу отдавил, - сказал Пашка и принялся поправлять красную повязку на голове. Он внимательно следил за тем, чтобы узел повязки был точно над правым ухом, как у носатых ируканских пиратов. - Жизнь не дорога, о-хэй! - заявил он.

Анка сосредоточенно сосала палец.

- Занозила? - спросил Антон.

- Нет. Содрала. У кого-то из вас такие когти...

- Ну-ка, покажи.

Она показала.

- Да, - сказал Антон. - Травма. Ну, что будем делать?

- На пле-чо - и вдоль берега, - предложил Пашка.

- Стоило тогда вылезать из лодки, - сказал Антон.

- На лодке и курица может, - объяснил Пашка. А по берегу: тростники - раз, обрывы - два, омуты - три. С налимами. И сомы есть.

- Стаи жареных сомов, - сказал Антон.

- А ты в омут нырял?

- Ну, нырял.

- Я не видел. Не довелось как-то увидеть.

- Мало ли чего ты не видел.

Анка повернулась к ним спиной, подняла арбалет и выстрелила в сосну шагах в двадцати. Посыпалась кора.

- Здорово, - сказал Пашка и сейчас же выстрелил из карабина. Он целился в Анкину стрелу, но промазал. - Дыхание не задержал, - объяснил он.

- А если бы задержал? - спросил Антон. Он смотрел на Анку.

Анка сильным движением оттянула рычаг тетивы. Мускулы у нее были отличные - Антон с удовольствием смотрел, как прокатился под смуглой кожей твердый шарик бицепса.

Анка очень тщательно прицелилась и выстрелила еще раз. Вторая стрела с треском воткнулась в ствол немного ниже первой.

- Зря мы это делаем, - сказала Анка, опуская арбалет.

- Что? - спросил Антон.

- Деревья портим, вот что. Один малек вчера стрелял в дерево из лука, так я его заставила зубами стрелы выдергивать.

- Пашка, - сказал Антон. - Сбегал бы, у тебя зубы хорошие.

- У меня зуб со свистом, - ответил Пашка.

- Ладно, - сказала Анка. - Давайте что-нибудь делать.

- Неохота мне лазить по обрывам, - сказал Антон.

- Мне тоже неохота. Пошли прямо.

- Куда? - спросил Пашка.

- Куда глаза глядят.

- Ну? - сказал Антон.

- Значит, в сайву, - сказал Пашка. - Тошка, пошли на Забытое Шоссе. Помнишь?

- Еще бы!

- Знаешь, Анечка... - начал Пашка.

- Я тебе не Анечка, - резко сказала Анка. Она терпеть не могла, когда ее называли не Анка, а как-нибудь еще.

Антон это хорошо запомнил. Он быстро сказал:

- Забытое Шоссе. По нему не ездят. И на карте его нет. И куда идет, совершенно неизвестно.

- А вы там были?

- Были. Но не успели исследовать.

- Дорога из ниоткуда в никуда, - изрек оправившийся Пашка.

- Это здорово! - сказала Анка. Глаза у нее стали как черные щелки. - Пошли. К вечеру дойдем?

- Ну что ты! До двенадцати дойдем.

Они полезли вверх по обрыву. На краю обрыва Пашка обернулся. Внизу было синее озеро с желтоватыми проплешинами отмелей, лодка на песке и большие расходящиеся круги на спокойной маслянистой воде у берега - вероятно, это плеснула та самая щука. И Пашка ощутил обычный неопределенный восторг, как всегда, когда они с Тошкой удирали из интерната и впереди был день полной независимости с неразведанными местами, с земляникой, с горячими безлюдными лугами, с серыми ящерицами, с ледяной водой в неожиданных родниках. И, как всегда, ему захотелось заорать и высоко подпрыгнуть, и он немедленно сделал это, и Антон, смеясь, поглядел на него, и он увидел в глазах Антона совершенное понимание. А Анка вложила два пальца в рот и лихо свистнула, и они вошли в лес.

Лес был сосновый и редкий, ноги скользили по опавшей хвое. Косые солнечные лучи падали между прямых стволов, и земля была вся в золотых пятнах. Пахло смолой, озером и земляникой; где-то в небе верещали невидимые пичужки.

Анка шла впереди, держа арбалет под мышкой, и время от времени нагибалась за кровавыми, будто лакированными, ягодами земляники. Антон шел следом с добрым боевым устройством маршала Тоца на плече. Колчан с добрыми боевыми стрелами тяжко похлопывал его по заду. Он шел и поглядывал на Анкину шею - загорелую, почти черную, с выступающими позвонками. Иногда он озирался, ища Пашку, но Пашки не было видно, только по временам то справа, то слева вспыхивала на солнце его красная повязка. Антон представил себе, как Пашка бесшумно скользит между соснами с карабином наготове, вытянув вперед хищное худое лицо с облупленным носом. Пашка крался по сайве, а сайва не шутит. Сайва, приятель, спросит - и надо успеть ответить, подумал Антон и пригнулся было, но впереди была Анка, и она могла оглянуться. Получилось бы нелепо.

Анка оглянулась и спросила:

- Вы ушли тихо?

Антон пожал плечами.

- Кто же уходит громко?

- Я, кажется, все-таки нашумела, - озабоченно сказала Анка. - Я уронила таз - и вдруг в коридоре шаги. Наверное, Дева Катя - она сегодня в дежурных. Пришлось прыгать в клумбу. Как ты думаешь, Тошка, что за цветы растут на этой клумбе?

Антон сморщил лоб.

- У тебя под окном? Не знаю. А что?

- Очень упорные цветы. "Не гнет их ветер, не валит буря". В них прыгают несколько лет, а им хоть бы что.

- Интересно, - сказал Антон глубокомысленно. Он вспомнил, что под его окном тоже клумба с цветами, которые "не гнет ветер и не валит буря". Но он никогда не обращал на это внимания.

Анка остановилась, подождала его и протянула горсть земляники. Антон аккуратно взял три ягоды.

- Бери еще, - сказала Анка.

- Спасибо, - сказал Антон. - Я люблю собирать по одной. А Дева Катя вообще ничего, верно?

- Это кому как, - сказала Анка. - Когда человеку каждый вечер заявляют, что у него ноги то в грязи, то в пыли...

Она замолчала. Было удивительно хорошо идти с нею по лесу плечом к плечу вдвоем, касаясь голыми локтями, и поглядывать на нее - какая она красивая, ловкая и необычно доброжелательная и какие у нее большие серые глаза с черными ресницами.

- Да, - сказал Антон, протягивая руку, чтобы снять блеснувшую на солнце паутину. - Уж у нее-то ноги не пыльные. Если тебя через лужи носят на руках, тогда, понимаешь, не запылишься...

- Кто это ее носит?

- Генрих с метеостанции. Знаешь, здоровый такой, с белыми волосами.

- Правда?

- А чего такого? Каждый малек знает, что они влюблены.

Они опять замолчали. Антон глянул на Анку. Глаза у Анки были как черные щелочки.

- А когда это было? - спросила она.

- Да было в одну лунную ночь, - ответил Антон без всякой охоты. - Только ты смотри не разболтай.

Анка усмехнулась.

- Никто тебя за язык не тянул, Тошка, - сказала она. - Хочешь земляники?

Антон машинально сгреб ягоды с испачканной ладошки и сунул в рот. Не люблю болтунов, подумал он. Терпеть не могу трепачей. Он вдруг нашел аргумент.

- Тебя тоже когда-нибудь будут таскать на руках. Тебе приятно будет, если начнут об этом болтать?

- Откуда ты взял, что я собираюсь болтать? - рассеянно сказала Анка.

- Я вообще не люблю болтунов.

- Слушай, что ты задумала?

- Ничего особенного. - Анка пожала плечами. Немного погодя она доверительно сообщила: - Знаешь, мне ужасно надоело каждый божий вечер дважды мыть ноги.

Бедная Дева Катя, подумал Антон. Это тебе не сайва.

Они вышли на тропинку. Тропинка вела вниз, и лес становился все темнее и темнее. Здесь буйно росли папоротник и высокая сырая трава. Стволы сосен были покрыты мхом и белой пеной лишайников. Но сайва не шутит. Хриплый голос, в котором не было ничего человеческого, неожиданно проревел:

- Стой! Бросай оружие - ты, благородный дон, и ты, дона!

Когда сайва спрашивает, надо успеть ответить. Точным движением Антон сшиб Анку в папоротники налево, а сам прыгнул в папоротники направо, покатился и залег за гнилым пнем. Хриплое эхо еще отдавалось в стволах сосен, а тропинка была уже пуста. Наступила тишина.

Антон, завалившись на бок, вертел колесико, натягивая тетиву. Хлопнул выстрел, на Антона посыпался какой-то мусор. Хриплый нечеловеческий голос сообщил:

- Дон поражен в пятку!

Антон застонал и подтянул ногу.

- Да не в эту, в правую, - поправил голос.

Было слышно, как Пашка хихикает.

# data[].attributes.attachment_link.title
Важко бути богом - Брати (Аркадій і Борис) Стругацькі, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Подається РОСІЙСЬКОЮ мовою через відсутність перекладу Аркадий Стругацкий и Борис Стругацкий Трудно быть богом То были дни, когда я познал, что значит: страдать; что значит: стыдиться; что значит: отчаяться. Пьер Абеляр Должен вас предупредить вот о чем. Выполняя задание, вы будете при оружии для поднятия авторитета.

# data[].attributes.headline
Біографія авторів

# data[].attributes.body
Біографія авторів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Брати Стругацькі є досить унікальними особистостями російської літератури. Тому біографія братів цікава багатьом. Звичайно ж, біографія Стругацьких наповнена тими подіями, які стрясали світ у роки їхньої молодості. Отже, брати Стругацькі, біографія. Що ж ми можемо дізнатися про них?

Брати Стругацькі, біографії яких були досить різними, є талановитими письменниками-фантастами, які зуміли розповісти читачам те, про що в радянському Союзі не прийнято було говорити. Їх біографія почалася ще в першій половині двадцятого століття. Тоді Стругацькі жили в Ленінграді. Брати мають вісім років різниці. Але, не дивлячись на це, Стругацькі завжди були дружною сім'єю. Брати, яких розлучала життя, незмінно знову поверталися назад. Отже, яка ж біографія цих чудових драматургів, прозаїків, справжніх геніїв радянської наукової фантастики? Як вони творили книги, щоб стати найвідомішими російськими фантастами, як у ближньому, так і в далекому зарубіжжі? Чому їх називають практично отцями наукової Фантастики, особливо радянської і, надалі, російської? Чому їхні праці важко переоцінити, а ще складніше уявити світ наукової фантастики без братів Стругацьких.

Старший брат - Аркадій Натанович Стругацький. Він з'явився на світ 28 серпня 1925 року в місті Батумі. Незабаром його батьки переїхали до Ленінграда, де і залишалися до кінця життя. Батьки у братів Стругацьких були освіченими і інтелігентними людьми. Батько був за професією мистецтвознавцем, а мама - вчителькою. Коли почалася війна, Аркадій вже був підлітком, тому працював на будівництві укріплень, які повинні були захистити місто від німецьких загарбників. Потім хлопець віддавав борг Батьківщині в Гранатний майстерні. У 1942 році, коли Ленінград був у блокаді, Аркадію вдалося евакуюватися разом з батьком, але у вагон потрапив розряд і він єдиний вижив серед усіх, хто там перебував. Звичайно ж, для хлопця це був удар, але в той час ніколи було довго плакати і переживати. Він поховав батька в місті Вологді. Потім поїхав в Чкалов (сучасний Оренбург), а потім опинився у Ташлі. Там він працював на пункті прийому молока, а в 1943 році був призваний в армію. Аркадій закінчив Актюбінське артучилище, але на фронт так і не потрапив. Хлопцеві дуже пощастило, оскільки замість того, щоб воювати, навесні 1943 року його відрядили до Москви, де він повинен був вчитися у військовому інституті іноземних мов. Цей навчальний заклад хлопець закінчив у 1949 році. Він був перекладачем з англійської та японської мов. Потім потрапив викладачем в Каннську школу військових перекладачів. Завдяки своїй спеціальності, старшому з братів Стругацьких доводилося багато подорожувати. Він встиг відслужити військовим перекладачем на Далекому Сході і демобілізувався лише в 1955 році. З того часу аркадий зайнявся письменницькою діяльністю. Крім створінь романів і повістей, у співавторстві зі своїм братом, він також працював в "рефератних журналі", а потім став редактором в Детгизе і Госполітіздат. На жаль, аркадий Стругацький прожив лише шістдесят шість років. Для такого талановитого письменника це досить маленький термін, за який неможливо втілити в життя всі ті ідеї та теми, які приходять в голову. Звичайно ж, Аркадій, разом зі своїм братом, створили безліч унікальних розповідей, якими зачитується вже кілька поколінь. Але, все ж, варто зазначити, що ми мали б ще більше прекрасних прикладів наукової фантастики, якби життя Аркадія Натановича Стругацького не обірвалася 12 жовтня 1991.

А ось його молодший брат, Борис Натанович Стругацький, живе і процвітає по сьогоднішній день. Борис народився 15 квітня 1933 року. Батьки братів на той час уже жили в Ленінграді, тому Борис міг вважати себе корінним жителем цього міста. Він також, як і брат, був евакуйований з блокадного Ленінграда, але тільки іншим поїздом, разом з мамою. Будучи дитиною, він встиг побачити найстрашнішу зиму блокадного Ленінграда. Після того, як війна закінчилася, повернувся в рідне місто. Там він вступив до ЛГУ на механіко-математичний факультет і отримав диплом астронома. Свого часу Борис працював у Пулковської обсерваторії. Але, після того, як брат повернувся з Далекого Сходу, Стругацькі відправили на задній план свої кар'єри і почали активно займатися творчістю. Тому, вже в 1960 році, Борис був членом Спілки Письменників. До речі, брати не тільки писали свої розповіді і романи, але і переводили американську наукову фантастику. От тільки під перекладами вони підписувалися не як Стругацькі, а як С. Победин і С. Витин. На сьогоднішній день Борис Стругацький є керівником семінару молодих фантастів при Санкт-Петербурзької письменницької організації. Він передає молодому поколінню свої знання та вміння в цій галузі літератури, щоб і сучасні фантасти могли створювати настільки ж сильні й цікаві твори, як в сові час створювали вони зі старшим братом.

До речі, успіх до Стругацким прийшов досить швидко. Уже в 1960 році були відзначені такі твори, як "Шість сірників" (1959 рік), "Випробування СКР" (1960 рік), "Приватні припущення" (1960 рік). Особливістю Стругацьких був глибокий психологізм персонажів. Раніше радянські фантасти не особливо-то замислювалися над тим, щоб створювати повноцінних персонажів зі своїми проблемами і переживаннями. А Стругацькі наділили їх почуттями та емоціями, дали можливість пояснювати, чому саме вони так чинять і що їм подобається чи не подобається в їхньому світі. Крім того, Стругацькі стали прогнозувати світ майбутнього, про який також не замислювалися радянські фантасти, на відміну від закордонних. Вони написали такі шедеври, як "Пікнік на узбіччі" і "Залюднений острів". Ці кілька антіутопічние книги можна сміливо називати шедеврами. А брати Стругацькі по праву звуться королями наукової фантастики.

# data[].attributes.attachment_link.title
Стругацькі Брати (Аркадій і Борис): Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Брати Стругацькі є досить унікальними особистостями російської літератури. Тому біографія братів цікава багатьом. Звичайно ж, біографія Стругацьких наповнена тими подіями, які стрясали світ у роки їхньої молодості. Отже, брати Стругацькі, біографія. Що ж ми можемо дізнатися про них? Брати Стругацькі, біографії яких були досить різними, є талановитими письменниками-фантастами, які зуміли розповісти читачам те, про що в радянському Союзі не прийнято було говорити.

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (рос.)

# data[].attributes.body
Аудіокнига (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Джон Долговязый Сильвер

# data[].attributes.attachment_link.title
Братья Стругацкие - Трудно быть богом (Аудиокнига)

# data[].attributes.body
Худ.фільм

# data[].attributes.attachment_link.title
Трудно быть богом Аркадий и Борис Стругацких  Полный фильм

# data[].attributes.headline
Вікторина за твором<

# data[].attributes.body
Вікторина за твором

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Роман А. і Б. Стругацьких "Важко бути Богом" вперше опублікований в 1964 році в авторське збірці "Далека Райдуга".

Якщо коротко переказати сюжет, то це виходить так.

Земні агенти прекрасно озброєні та підготовлені, їх фізичні можливості багаторазово перевищують можливості інопланетян - і в принципі, будь-який з них міг би поодинці підняти тисячі людей на повстання, змістити правлячі династії і стати правителем, але подібні дії категорично їм заборонені. Землянам можна тільки спостерігати і якщо втручатися, то безкровно, щоб цивілізаційний розвиток суспільства Арканара проходив без війн і різанини. Земні секретні агенти дуже добре володіють зброєю, але для них, як і для всіх землян XXII століття, вбивати людину, навіть при самообороні, неприпустимо з моральних міркувань

Головний герой роману - землянин Антон, який діє у Арканарском королівстві під ім'ям дворянина Румата Есторского. Одна з головних задач Румата - порятунок вчених і поетів і переправлення їх у безпечні регіони. Робота Румати в умовах Середньовіччя дуже важка.

І в кінці кінців, Румата не витримує, і відбувається недозволене для нього - він вбиває людей.

Тепер я скажу трохи про те, що справило на мене особливе враження. По-перше, дуже цікаво весь час розуміти про головного героя, що він так крутий, і що в будь-який момент може вийти з будь-якої складної або навіть смертельної для нього ситуації. Ну, так воно і є, насправді.

Цитата: "... Він під'їхав впритул. Штурмовики невпевнено підняли сокири та позадкували.
- Н-ну? - Сказав Румата.
- Так це, значить, що? - Розгублено сказав перший штурмовик. - Так це, значить, благородний дон Румата?
Другий штурмовик зараз же повернув коня і галопом помчав геть. Перший всі задкував, опустивши сокиру.
- Прощена просимо, благородний дон, - скоромовкою говорив він. -
Обізналися. Помилочка сталася".

І коли Румату схопили люди дона Реба, який чимось нагадує Кардинала з "Трьох мушкетерів", то тільки й чекаєш, яким саме чином Румата звільниться і помститься ворогам. І так протягом всієї книги. І тим більше несподіваним для мене було те, що була вбита подруга Румата - Кіра. Я-то думав, що цього не може статися. Ще, звичайно, величезне враження на мене справив барон Пампа - друг дона Румата. Пампа чимось схожий на Портоса, теж з "Трьох мушкетерів". Дуже весела і дружня людина

Відразу попереджаю, щоб відгадати цю вікторину, потрібно хоча б прочитати книгу.

А докладно сюжет роману я тут розповідати не буду - марна справа. Хто не читав цього роману, той хай відпочиває, а не відгадує вікторину.

Кто не читал этого романа, тот пусть отдыхает, а не отгадывает викторину.

Костя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
стругацькі важко бути богом

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радянські фантасти

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
румата есторскій

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
літературні вікторини для школярів

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
стругацькі біографія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Константин Закаский

# data[].attributes.attachment_link.title
ВIКТОРИНА: Важко бути Богом

# data[].attributes.attachment_link.description
Роман А. і Б. Стругацьких "Важко бути Богом" вперше опублікований в 1964 році в авторське збірці "Далека Райдуга". Якщо коротко переказати сюжет, то це виходить так. Земні агенти прекрасно озброєні та підготовлені, їх фізичні можливості багаторазово перевищують можливості інопланетян - і в принципі, будь-який з них міг би поодинці підняти тисячі людей на повстання, змістити правлячі династії і стати правителем, але подібні дії категорично їм заборонені.

# data[].attributes.attachment_link.title
Читать онлайн "Загадковий нічний інцидент із собакою" автора Геддон Марк - RuLit - Страница 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Загадковий нічний інцидент із собакою Ця книжка присвячується Сос Також висловлюю подяку Кетрін Хейман, Клер Александер, Кейт Шоу та Дейву Коену Було сім хвилин по дванадцятій. Собака лежав на моріжку перед будинком місіс Шиєрс. Його очі були заплющені. Він мав такий вигляд, наче біг на боці, так само, як бігають собаки, коли їм сниться, що вони женуться за котом.

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марк Геддон (народився 28 жовтня 1962 року) - англійський письменник, художник, сценарист, володар Уітбредовской премії за книгу "Загадковий нічний інцидент із собакою". Народився в місті Нортгемптон, навчався в Оксфордському університеті, де в 1981 році отримав ступінь бакалавра мистецтв з англійської мови та літератури. У 1984 році захистив магістерську дисертацію в Единбурзькому університеті.

За своє життя Геддон змінив декілька професій: деякий час працював в театральній касі, розвозив пошту. Після захисту магістерської дисертації почав займатися ілюструванням різноманітних видань, зокрема дитячих книжок. Незабаром Геддон сам починає письменницьку діяльність. У 1987 році вийшла його перша дитяча книжка Gilbert's Gobstopper. Сьогодні автор написав десятки дитячих творів, серед яких Toni and the Tomato Soup (1988), Titch Johnson, Almost World Champion (1993), Agent Z and the Killer Bananas (2001) та інші.

В молодості Марку Геддону довелося працювати з людьми, хворими на аутизм, і людьми з обмеженими можливостями. Цей досвід підштовхнув його до написання у 2003 році першої книги для дорослих "Загадковий нічний інцидент із собакою", в якій розповідь ведеться від імені хлопчика-аутиста. Цікавий факт: ця книга була задумана автором як роман для дорослих, проте у видавництві вона була прийнята за зразок дитячої літератури. Книга "Загадковий нічний інцидент із собакою" у 2004 році у Великобританії стала переможцем в номінації "Найкращий роман" і "Книга року", була відзначена спеціальним призом премії Commonwealth Writers' Prize в номінації "Найкраща перша книга". Завдяки цьому твору Марк Геддон у 2004 році увійшов до десятки найкращих підліткових авторів - переможців премії Alex Awards.

# data[].attributes.attachment_link.title
Геддон Марк: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Марк Геддон (народився 28 жовтня 1962 року) - англійський письменник, художник, сценарист, володар Уітбредовской премії за книгу "Загадковий нічний інцидент із собакою". Народився в місті Нортгемптон, навчався в Оксфордському університеті, де в 1981 році отримав ступінь бакалавра мистецтв з англійської мови та літератури. У 1984 році захистив магістерську дисертацію в Единбурзькому університеті.

# data[].attributes.headline
Анонс спектакля. Сюж

# data[].attributes.body
Анонс спектакля. Сюжет, актори

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ДОМ

# data[].attributes.attachment_link.title
«Загадочное ночное убийство собаки» | Про ART

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Літній вечір пахнув духмяною матіолою, коли ми з моєю подругою М. сіли під яблунею. Над нами грали у квача перші зірки. Моя подруга часом замовкала й позирала на мене. Зірки підморгували їй, немов хотіли щось додати до оповіді, яка легко й сміливо линула в сутінках.

Якби не М., я б ніколи не написала цієї книжки.

Спочатку я була Страшенно Розпещеною Одиначкою. Навіть мама і тато зверталися до мене словами: Страшенно Розпещена Одиначко, ти можеш стишити цей галас? Помити після себе посуд? Закручувати тюбик із зубною пастою? Не вкидати брудні шкарпетки просто до пральної машинки? Не нишпорити в моєму кабінеті й не плутати папери на письмовому столі?

Так було напочатку. І хоча тоді я вважала, ніби живу у світі безпідставних звинувачень, швидко виявилося, що той світ був затишним і безпечним.

Я перестала бути Страшенно Розпещеною Одиначкою того дня, коли мама зняла із дверей стару табличку, а натомість повісила нову. Із цієї таблички ставало зрозуміло, хто більше з нами не живе. Татове ім'я помандрувало разом з ним на іншу вулицю. Здавалося б, нічого не сталося. Половина нашої кам'яниці змінювала таблички на дверях, а татусі переставали жити зі своїми дружинами й Страшенно Розпещеними Одиначками. Тато просто почав дзвонити у двері власного помешкання й зустрічатися зі мною частіше, ніж колись. Дивно, бо раніше таких можливостей у нього було більше. Але, мабуть, так уже повелося, що дорослі люблять ускладнювати всім життя, і треба бути дорослим, аби все це збагнути.

До того, що тато дзвонить, як пан Кавка, котрий позичає в нас книжки, я вже встигла звикнути. Мені б лише хотілося, щоб він не ставився до мене, як до нового скандинавського бестселера. Або пакунка, який треба перевезти своїм "Ауді" за вказаною адресою. І звісно, не так, як до доньки після розлучення, бо ж я із ним не розлучалася. І щоб він мене десь не загубив, як це в нього сталося з коханням до мами.

Бо із цим коханням моїх батьків відбулася дивна річ. Воно тануло, наче морозиво й вистигало, мов нікому непотрібний чай. І вмовкало. Ніби йому більше нічого було сказати. Немовби йому більше не залежало на тому, щоб у нашому домі знову лунали веселі й жваві розмови й добрі слова Але найдужче мене в цьому всьому здивувало одне: що батьки розлучилися заради мене! Ви б у таке повірили? Зробили це задля мого добра! Яка великодушність! Цікаво, як би вони почувалися, коли б це я їх покинула. Задля їхнього добра, звісно. Аби вони були ще щасливіші й іще більше мною пишалися.

Але я не покину. Я ненавиджу розтоплене морозиво. І холодного чаю не п'ю. Я люблю, коли мої почуття мають помірковану температуру, а мені самій не бракує терпіння. Мабуть, тому мені часом здається, що я набагато старша за власних батьків. На щастя, цього ніхто не може помітити.

Серпень добігав кінця. Дедалі коротші, прохолодні вечори виганяли Аліцію з веранди вологими сутінками, незважаючи на її невдоволення. Дівчинка із жалем покидала дідусеве потерте шкіряне крісло, у якому дитиною любила сидіти її мати.

- Так воно вже мусить бути, дорогенька, - бабуся з'являлася на порозі з чашкою паруючого молока. - Без осені світ був би вбогий, як босий Антек, - казала вона, дивлячись на величні крони буків, котрі стерегли берег невидимого озера.

- Я не хочу повертатися, - закопилила губу Аліція. З виразом обличчя малої капризухи, взяла обіруч чашку з молоком.

- Гидота! - буркнула вона, проте в її очах витанцьовували лукаві вогники. Вона обожнювала передражнюватися з бабцею над своєю щоденною порцією молока, укритого свіжою пінкою.

- От бач? - посміхнулася бабуся, притуливши голову онуки до свого фартуха. - Молоко творить чудеса. Зовсім нещодавно тебе лякав кінець літа, а тепер маєш геть інші клопоти.

- Мушу випити до дна?

- Мусиш, - у цій справі бабуся була невблаганна. - Панна Фризуня образиться на тебе, якщо ти знехтуєш її дарунком.

Восьмилітня Панна Фризуня вважалася найкращою коровою на селі. Щоправда, народилася вона в сусідньому хліві, і через якісь там коров'ячі недоліки її мали зарізати. Ніби передчуваючи свою долю, вона щоранку приходила на подвір'я дідуся й бабусі й мало не стукала ратичкою у двері веранди. Поводилася так, неначе через помилку з'явилася на світ за іншою адресою, тож дідусь і бабця, зачаровані її відвідинами, вирішили цю химерну й непокірну теличку взяти в прийми. Тваринницького досвіду вони не мали, тож довелося їм опанувати нелегку науку годівлі великої рогатої худоби, щоб забезпечити своїй улюблениці відповідний розвиток та гідне коров'яче майбутнє. Панна Фризуня, хоча й добряче свавільна й розпещена численними дідусевими компліментами, швидко навчилася бути вдячною своїм рятівникам. Робила вона це по-своєму, по-коров'ячому, даючи найбільше молока в селі, що страшенно дратувало попередніх власників.

Аліція теж полюбила Фризуню. Могла годинами вдивлятися в її мудрі очі й відганяти набридливих мух. Щоправда, мокрі поцілунки, якими щедро обдаровувала її Панна Фризуня, були не завжди приємними знаками уваги, та дівчина ставилася до цього з гумором, приязно поплескуючи Фризуню по оксамитових боках.

І тепер, поставивши порожню чашку, Аліція посміхнулася, згадавши Панну Фризуню.

- Знаєш, бабцю, - тихо зітхнула вона. - Мені іноді шкода, що це не я постукала ратичкою у ваші двері. Ти б мене теж прийняла, правда?

Бабця глянула на онуку без посмішки, яка завжди десь дівалася, щойно Аліція починала говорити про бажання залишитися на селі. Тоді бабусине обличчя робилося старішим, а може, лише зморшка на чолі ставала глибшою, хтозна.

- Панни Фризуні ніхто не хотів. Ну, хіба що різник, - бабця силкувалася пожартувати. - А в тебе є батьки, котрі тебе люблять...

- Знаю, знаю, - Аліція рвучко підвелася із крісла. - І брат, який за мною сумує. I Сара. І школа...

- Не псуй собі останнього тижня канікул, - бабця дивилася на Аліцію, ледь примружившись. - Приїдеш узимку, разом палитимемо в печі. Зробиш кілька гарних фотографій...

- А тоді знову поїду геть і грітимуся біля батареї... Залишиться кілька фото з білими пейзажами...

- Ти сама бачиш, що такі зміни необхідні, - бабуся енергійно змела зі столу невидиму пилюку. - Просто, аби почуватися щасливою, - додала.

- А якщо я знаю, що тут щаслива... Невже цього не досить, щоб залишитися?

- Усього, дорогенька, знати не можеш. Якби ти оселилася назавжди в Крушині, то куди б приїздила на канікули? Сама бачиш, - бабця рушила до дверей, - треба бути і там, і тут.

Її слова злилися з легеньким шумом дощу, котрий щомиті сильнішав. Краплини наполегливо атакували маленькі віконця веранди. Спершу форму втратили бузок та акація, які росли біля самого дому, потім зник ряд старих буків. А вже за мить Аліція чула зливу, яка шарпала поблизькі дерева. Подумала, що такий дощ приходить завжди, коли в ній самій накопичуються сумні хмари, напоєні гіркотою. Із тією лише різницею, що з її плачу ніколи не буде нічого доброго, а дощ за вікном обіцяє новий прохолодний день. Тож Аліція вирішила скористатися цим дарунком. Усміхнулася до бабці і, вже без похмурих думок, рушила до кухні по нову чашку молока.

Аліція вміла "бути і тут, і там" лише в одному, дуже особливому випадку: коли йшла на прогулянку зі старим дідусевим "Ніконом" на плечі. Власне, дідусь подарував їй цей чудовий фотоапарат уже давно.

- Настав твій час прийти мені на зміну, - заявив він колись, віддаючи їй свого багатолітнього друга.

Аліція відчула гордість. І хоча перша плівка була колекцією випадкових анатомічних деталей членів родини, дівчина, анітрохи не знеохочена невдачею, далі націлювала об'єктив "Нікона" на рідних. Вона відчувала, що якогось дня стане справжнім фотографом.

Ну, і фотолабораторія, крихітна кімнатка на піддашші, де раніше міг чаклувати на самоті лише дідусь, теж була відтепер для неї відкрита. Щоправда, отримання якісного знімка було ой нелегкою справою, та перемагала цікавість, і Аліція навчилася черпати приємність в очікуванні на кольорові результати своїх мандрівок.

# data[].attributes.attachment_link.title
Позолочена рибка - Барбара Космовська - Страница 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Літній вечір пахнув духмяною матіолою, коли ми з моєю подругою М. сіли під яблунею. Над нами грали у квача перші зірки. Моя подруга часом замовкала й позирала на мене. Зірки підморгували їй, немов хотіли щось додати до оповіді, яка легко й сміливо линула в сутінках. Якби не М., я б ніколи не написала цієї книжки.

# data[].attributes.headline
Читати твір скорочен

# data[].attributes.body
Читати твір скорочено

# data[].attributes.headline
Біографія авторки

# data[].attributes.body
Біографія авторки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Барбара Космовська (24 січня 1958, Битув, Поморське воєводство) - польська письменниця, авторка роману "Українка" (2013).

Деякий час працювала вчителем польської мови в Битові.

1999 - захистила кандидатську дисертацію на тему "Між дитинством і дорослим життям. Про романи Зофії Урбановської". Дисертаційна робота стосувалася польської літератури періоду позитивізму й була відзначена дипломом Summa cum laude ("За найкращу роботу").

Зараз працює на посаді кафедри історії літератури романтизму й позитивізму в Поморській академії (Слупськ). Її наукові зацікавлення - передусім література позитивізму та дитяча й молодіжна література (співпрацює із журналом Guliwer, присвяченим цій проблематиці).

Депутат міської ради в Битові.

Літературний дебют припав на роки навчання в ліцеї (1970-ті роки). Перші спроби опубліковані в нечинному нині журналі Na przełaj ("Навпростець"). У 1980-ті здобула численні премії на поетичних конкурсах.

Дебютний роман - "Голодна кицька" (2000). Наступні романи: "Приватна територія" (2001), "Провінція", "Гобелен" та "Буба" (всі 2002), "Угору річкою" (2003), "Блакитний автобус" (2004). Авторка книжки "Думчики" (2005), романів "Бляшанка" та "Буба - мертвий сезон".

Бібліографія

2000 - Głodna kotka (Голодна кицька)

2001 - Teren prywatny (Приватна територія)

2002 - Prowincja (Провінція)

2002 - Gobelin (Гобелен)

2002 - Buba (Буба), укр. пер. 2010

2003 - W górę rzeki (У верхів'я річки)

2004 - Niebieski autobus (Блакитний автобус)

2005 - Myślinki (Думчики)

2007 - Buba: Sezon ogórkowy (Буба: мертвий сезон), укр. пер. 2011

2007 - Pozłacana rybka (Позолочена рибка), укр. пер. 2012

2008 - Hermańce (Германьці)

2008 - Puszka (Бляшанка)

2011 - Samotni.pl (Самотні.pl)

2011 - "Українка" (Ukrainka)

# data[].attributes.attachment_link.title
Барбара Космовська: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографія Барбари Космовської - читати детальну інформацію про персону, історію життя та творчість

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до твору<

# data[].attributes.body
Буктрейлер до твору

# data[].attributes.attachment_link.title
Барбара Космовська "Позолочена рибка"

# data[].attributes.headline
Барбара Космовська п

# data[].attributes.body
Барбара Космовська про сучасну літературу для підлітків

# data[].attributes.attachment_link.title
BABE88: Situs Judi Slot Online Pragmatic dan Slot88 Tergacor 2023

# data[].attributes.attachment_link.description
Raih impianmu di BABE88 yang siap memberikan jackpot terbesar dari permainan judi slot online Pragmatic Play dan Slot88 tergacor hari ini!

# data[].attributes.headline
Біографія авт

# data[].attributes.body
Біографія авт

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марк Геддон (народився 28 жовтня 1962 року) - англійський письменник, художник, сценарист, володар Уітбредовской премії за книгу "Загадковий нічний інцидент із собакою". Народився в місті Нортгемптон, навчався в Оксфордському університеті, де в 1981 році отримав ступінь бакалавра мистецтв з англійської мови та літератури. У 1984 році захистив магістерську дисертацію в Единбурзькому університеті.

За своє життя Геддон змінив декілька професій: деякий час працював в театральній касі, розвозив пошту. Після захисту магістерської дисертації почав займатися ілюструванням різноманітних видань, зокрема дитячих книжок. Незабаром Геддон сам починає письменницьку діяльність. У 1987 році вийшла його перша дитяча книжка Gilbert's Gobstopper. Сьогодні автор написав десятки дитячих творів, серед яких Toni and the Tomato Soup (1988), Titch Johnson, Almost World Champion (1993), Agent Z and the Killer Bananas (2001) та інші.

В молодості Марку Геддону довелося працювати з людьми, хворими на аутизм, і людьми з обмеженими можливостями. Цей досвід підштовхнув його до написання у 2003 році першої книги для дорослих "Загадковий нічний інцидент із собакою", в якій розповідь ведеться від імені хлопчика-аутиста. Цікавий факт: ця книга була задумана автором як роман для дорослих, проте у видавництві вона була прийнята за зразок дитячої літератури. Книга "Загадковий нічний інцидент із собакою" у 2004 році у Великобританії стала переможцем в номінації "Найкращий роман" і "Книга року", була відзначена спеціальним призом премії Commonwealth Writers' Prize в номінації "Найкраща перша книга". Завдяки цьому твору Марк Геддон у 2004 році увійшов до десятки найкращих підліткових авторів - переможців премії Alex Awards.

# data[].attributes.attachment_link.title
Геддон Марк: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Марк Геддон (народився 28 жовтня 1962 року) - англійський письменник, художник, сценарист, володар Уітбредовской премії за книгу "Загадковий нічний інцидент із собакою". Народився в місті Нортгемптон, навчався в Оксфордському університеті, де в 1981 році отримав ступінь бакалавра мистецтв з англійської мови та літератури. У 1984 році захистив магістерську дисертацію в Единбурзькому університеті.