# data[].attributes.headline
Documentals: Los Orígenes de la Humanidad (1/3)

# data[].attributes.subject
Documentals: Los Orígenes de la Humanidad (1/3)

# data[].attributes.body
La Odisea de la especies

# data[].attributes.attachment_link.title
Los orígenes de la Humanidad (1/3) - La odisea de la Especie

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Miraquetv Social on 2014-01-09.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
divendres, 21/05/2010

D'on venim? Quin ha estat el nostre origen? Al llarg de tota la seva existència, les diverses comunitats humanes han creat mites, és a dir, narracions que expliquen l'origen de l'ésser humà i del cosmos a partir d'un o de diversos éssers sobrenaturals. Aquests mites van ser conservats i transmesos oralment de generació en generació, i per a aquestes comunitats van representar la resposta al problema del seu origen i destí, a la vegada que establien les normes inqüestionables del seu caràcter sagrat, sobre les quals van assentar-se les seves relacions com a grup.

Molts d'aquests mites són el principi bàsic sobre els quals van fundar-se les religions. Així, al nostre món occidental de tradició judeocristiana, es parteix del mite de la creació exposat a la Bíblia. Segons aquest llibre, el primer home i la primera dona, i amb ells tot l'univers, van ser creats per un Déu únic anomenat Jahvè.

D'aquesta manera, el món cristià va respondre a les preguntes sobre els orígens de l'home i l'edat de la Terra sota el refugi dels textos bíblics, i tant el planeta com els éssers que l'habitaven es consideraven immutables. Fins i tot, el 1650, James Usser va atrevir-se a datar l'aparició de l'home per obra i gràcia de Déu el 4.004 a.C.

No seria fins a mitjans del segle XVIII i principis del segle XIX quan els avenços realitzats i acumulats en diferents camps de les ciències van permetre assentar les bases d'una interpretació científica sobre l'origen de la Terra i de tots aquells que l'habiten. En aquesta època, les investigacions efectuades per geòlegs i per paleontòlegs van permetre de comprovar el caràcter estratificat de les roques i l'existència en elles de fòssils d'éssers vius que ja no existeixen.

Tot i això, els defensors de la teoria bíblica seguirien donant-la per vàlida i explicant les diferents troballes d'animals fòssils com una simple prova del diluvi universal (és per això que se'ls anomenava "catastrofistes").

A partir d'aquestes primers descobertes, Charles Lyell (1797-1875), un geòleg anglès, va demostrar que la Terra va estar i continuava estant sotmesa a processos de transformació molt lents però continuats. Aquestes aportacions van facilitar, per altra banda, els estudis dels naturalistes. Així, Lamarck (1744-1829), un filòsof i naturalista francès, va enunciar per primer cop una teoria coherent de l'evolució en considerar que a la natura es produeix una evolució, des dels organismes més simples fins als animals i vegetals més complexos.

Poc després, Charles Darwin (1809-1882), un naturalista anglès, posava les bases definitives de la teoria de l'evolució sobre la que es venia especulant des del segle XVIII, segons la qual l'univers i tot el que hi existeix, inclòs l'ésser humà, són el producte d'un procés d'evolució als canvis produïts en el medi ambient i no pas fruit de creacions distintes i diferenciades.

Darwin, després d'iniciar els estudis de medecina i teologia va tenir l'ocasió d'embarcar-se com a naturalista a bord del vaixell Beagle, la missió del qual era confeccionar mapes per a la Corona Britànica de les cinc regions marines encara poc conegudes d'Amèrica del Sud i de les illes del Pacífic. Durant els cinc anys que va durar el viatge va reunir una gran quantitat de dades sobre la flora i la fauna d'àmplies zones, i també exemplars fòssils d'animals i vegetals ja extingits.

L'estudi d'ambdues fonts va permetre Darwin esbrinar els mecanismes que expliquen el procés de l'evolució, i així va demostrar-ne el caràcter científic. Les principals conclusions a que va arribar van ser exposades a L'origen de les espècies (1859) i són:

a. El món dels éssers vius es canviant, dinàmic, i no pas estàtic. Les espècies canvien de manera gradual.

b. Apareixen noves espècies mentre d'altres s'extingeixen.

c. El procés no es realitza mitjançant canvis sobtats, sinó que és gradual i continuat.

d. Les diverses espècies han compartit un avantpassat comú.

e. El mecanisme de canvi, d'evolució, és la selecció natural, procés mitjançant el qual sobreviuen els individus més ben dotats, és a dir, sobreviuen aquells que millor s'adapten al medi i desapareixen els que no hi estan capacitats.

Darwin va formular les bases principals de la teoria de l'evolució, la clau principal de la qual es troba en el concepte de selecció natural. No obstant això, no va poder explicar el mecanisme mitjançant el qual es produeixen les diferències entre els individus, les quals els permeten de sobreviure millor i per tant de reproduir-se com a espècie o extingir-se.

Avui, gràcies als avenços realitzats en el camp de la biologia i de la genètica sabem que les característiques es transmeten de pares a fills per unes unitats químiques les quals denominem gens. Els fills, tot i podent tenir moltes característiques comunes amb els pares, mai no són idèntics. Aquesta variació es deu, en part, a la recombinació dels gens. Però aquest no és l'únic motiu de variació en els individus.

Una segona causa són les mutacions. Les mutacions són canvis espontanis que es produeixen en el material genètic i que alteren les característiques hereditàries dels individus. Els efectes solen ser desfavorables i en aquest cas l'individu mutant té menys possibilitats de sobreviure. També, però, poden ser neutres i per tant sense conseqüències importants; o bé, ser favorables, el que suposaria que els canvis acumulats per mutació en diferents poblacions d'una mateixa espècie poguessin donar lloc, amb el pas del temps, a espècies diferents.

La selecció natural actua sobre aquestes variacions que es donen en els individus, i afavoreix els que tenen unes característiques físiques i de comportament que faciliten l'adaptació al medi i, per tant, la supervivència. És a dir, la selecció natural afavoreix la possibilitat de reproduir-se i transmetre les seves característiques als seus descendents en unes determinades espècies.

# data[].attributes.attachment_link.description
divendres, 21/05/2010 D'on venim? Quin ha estat el nostre origen? Al llarg de tota la seva existència, les diverses comunitats humanes han creat mites, és a dir, narracions que expliquen l'origen de l'ésser humà i del cosmos a partir d'un o de diversos éssers sobrenaturals.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tal com ja saps, la Prehistòria és l'etapa de la historia que abraça des de l'aparició de l'ésser humà (fa uns 2.500.000 anys) fins a l'aparició dels primers documents escrits (cap al 3.000 a C.).

- El Paleolític o edat de la pedra tallada (2.500.000 a. C. - 10.000 a. C.). És el període més gran de la vida de l'home a la Terra. Aquesta etapa se subdividien en:

- El Neolític o edat de la pedra polida (9.000 a. C. - 3.000 a. C.).

Entre les dues etapes, els historiadors han determinat una època intermèdia que designen amb el nom de o Epipaleolític(10.000 a. C. - 7.000 a. C.) i coincident amb una època de canvi climàtic: la retirada dels gels després de l'última glaciació. Aquesta cronologia és aproximada i canvia considerablement d'unes zones a unes altres.

L'etapa final de la Prehistòria, cap al 3.000 a. C., coincideix amb el descobriment de la metal·lúrgia com a tècnica per treballar els metalls.Aquesta etapa rep el nom d'Edat dels Metalls.

Durant segles es va intentar explicar l'origen del món i de l'ésser humà mitjançant mites i llegendes.

En el segle XIX, les idees i les investigacions d'alguns científics van permetre d'iniciar el canvi cap a una explicació científica que ha desvetllat moltes de les incògnites sobre aquestes dues grans qüestions.

El naturalista va formular la Charles Darwin teoria de l'evolució en l'obra " L'origen de les espècies", publicada el 1859.Gràcies a l'observació de la natura i de restes fòssils, és a dir, de restes d'animals i plantes incrustats en les pedres ara fa milions d'anys, Darwin va demostrar que el món dels éssers vius no és estàtic, sinó que canvia constantment.

Darwin explicava el canvi de la manera següent:

-Els individus d'una mateixa espècie no són tots exactament iguals, dins de les espècies hi ha una gran variabilitat.

- Els individus que més bé al medi ambient (per exemple, els que pel seu color es camuflen millor de cara ais depredadors) són els que sobreviuen i es reprodueixen més.La natura fa, doncs, una selecció natural, és a dir, elegeix les característiques que permeten als individus de sobreviure i reproduir-se.

Charles Darwin (1809-1882) va participar en una expedició científica a bord de la nau Beagle amb el propòsit d'elaborar mapes de les costes d'Amèrica del Sud per a la Corona britànica.

Durant els cinc anys que va durar el viatge, Darwin va poder recollir dades sobre les espècies animals i vegetals de la zona, i també de fòssils d'animals i vegetals extingits.La publicació de " L'origen de les espècies" va ser el resultat de les observacions que va realitzar en aquell viatge.

La teoria de Darwin es va enfrontar al rebuig dels qui opinaven que aquestes idees sobre l'origen dels éssers vius no eren compatibles amb una concepció religiosa de la vida.

Els creacionistes interpretaven textualment les Sagrades Escriptures, afirmaven que tots els éssers vius van sorgir per un procés de creació divina i que no havien patit cap modificació considerable.Si certes espècies s'havien extingit era a causa d'algunes de les catàstrofes que descriu la Bíblia.

La teoria de Darwin no va poder explicar el perquè de la variabilitat dins les espècies ni com es transmetien els trets favorables d'una generació a una altra.

Al cap d'uns anys, els estudis de (1822-1884) sobre l'herència dels caràcters, que van ser el punt de partida per a les investigacions de Gregor Mendel genètica posteriors, van donar la resposta a aquestes qüestions.

A mitjan segle XIX, alguns científics van considerar que, com qualsevol altre ésser viu, l'espècie humana era el resultat d'un procés evolutiu.

Darwin va proposar en " L'origen de l'home" (1871) que l'ésser humà descendia d'un grup de mamífers intermedis entre simis i humans.

Les investigacions posteriors, basades en les troballes de restes humanes fossilitzades, han permès d'establir els passos o etapes de¡ procés d'hominització o procés evolutiu que duu fins a l'ésser humà actual.

Els científics consideren que l'ésser humà actual descendeix dels homínids, i aquests, juntament amb els ximpanzés i els goril·les, d'un avantpassat comú.

Els homínids tenien les característiques següents:

ü Caminaven en posició erecta, a diferencia dels seus avantpassats. L'adopció del va tenir unes conseqüències fonamentals per als homínids:

ü La presencia de restes de cultura material és un tret fonamental per detectar la presencia de restes d'homínids en els jaciments.

ü Els homínids van aparèixer a l'Àfrica , concretament a la zona de Rift Vaíley i, des d'allà, es van estendre per l'Àsia i Europa.Posteriorment van arribar a Amèrica i Oceania.

De la espècie més antiga a la més moderna són:

Australopithecus són els més nombrosos d'aquests fòssils. Si bé dins del grup existeixen moltes variants, es pot dir que es tracta d'éssers d'aspecte molt primitiu en els quals es barregen els caràcters humans i els simiescos.

Uns dels exemplars més antics d'australopitecs apareguts recentment a Etiòpia es remunten a fa 4.000.000 d'anys (afarensis), 3.000.000 (robustus), 1.600.000 ( africanus) i s'accepta per als més moderns una antiguitat de 500.000 anys.

Les seves característiques més comuns són:

§ Bipedisme per la forma de la pelvis.

§ Hàbitat la sabana africana.

§ Alimentació omnívora i possiblement carronyaire

els primers fòssils apareguts, van ser al barranc Homo habilis d'Olduvai (Tanzània), on ja s'havien descobert restes d'australopitecs, presenten un caràcter més "humà" que aquestes i han rebut dels seus descobridors, els esposos Leakey, amb una antiguitat d'1.800.000 anys, capacitat craniana de 700 cm ³ mandíbula i mà més semblants a les de l'Homo sapiens que les dels australopitecs.Segons molts especialistes, aquests fòssils ja pertanyen al gènere Homo i, per tant, difereixen clarament dels australopitecs degut a les restes culturals trobades:

§ Eines de pedra: Choppers, còdols treballats per una cara, per obtenir una part tallant.

Aquests fòssils humans tenen dates realment allunyades de nosaltres (un miliód'anys per als més antics, uns 500.000per als més moderns).Aquí també es troben tipus diferents de fòssils humans que han estat agrupats amb el nom comú Homo erectus d'Homo erectus.El conjunt més nombrós és el format per les restes extretes a partir de 1923 de la cova de Zhouloutian (prop de Pequín).Aquest tipus humà va ser anomenat Sinanthropus pekinensis i presenta aquestes característiques:

Presenten caràcters semblants al Sinanthropus uns altres fòssils apareguts, a Java (Pithecantropus erectus), a Algèria (Atlanthropus mauritanicus).

Homo sapiens neanderthalensis amb unaantiguitat que oscil·la entre uns 100.000 anys, els més antics, i uns 30.000 els més moderns.Es tracta de restes humanes que presenten les diferencies físiques següents respecte al tipus humà actual:

-Capacitat del crani semblant a la de l'Homo sapiens (1.450 cm ³ però amb certes diferencies de forma (front enfonsat, absència de barra, arcs superciliars molt sortits, etc.).

Els primers fòssils d'aquest grup que van ser estudiats van aparèixer a Europa (l'Homo sapiens neanderthalensis), si bé més endavant es van descobrir fòssils semblants a diversos llocs d'Euràsia i d'Àfrica.

presenten uns caràcters físics pràcticament idèntics als de l'home actual.Aquests fòssils ja apareixen diferenciats en distants races, les mes conegudes de les quals són les descobertes a Europa (raça de Homo sapiens sapiens Els fòssils humans més moderns que es coneixen Cromanyó, de Grimaldi, de Chancelade, etc.). Totes han estat sempre incloses dins l'actual grup humà: l'anomenat pels naturalistes Homo sapiens sapiens. Els més antics d'aquests fòssils es remunten a uns

40.000 anys enrera.

L'ésser humà actual pertany a l'espècie Homo sapiens sapiens.

Els homes i les dones de¡ Paleolític van viure en unes condicions difícils i es van haver d'adaptar a alguns canvis climàtics importants que van condicionar o induir a variar molts dels aspectes de la seva vida.

Durant el hi va haver glaciacions i períodes interglacials o d'augment de la temperatura i de retirada dels gels.Aquests canvis climàtics van provocar que en les èpoques de desglaç es produís un augment del nivell del mar, que va ocupar amplies zones costaneres.

A l'Era Quaternària, es van produir quatre glaciacions (Europa Central i Occidental ):

Per assegurar la pròpia supervivència, els homes i les dones del Paleolític practicaven una economia depredadora.Això significa que no produïen els béns que consumen, sinó que els agafaven directament de la natura.Els grups es desplaçaven per buscar aliment, és a dir, tenien una forma de vida nòmada.L'aliment s'obtenia de la recol·lecció de fruits silvestres, arrels, larves, ous, crustacis, i de la caca ila pesca.

L'observació de les tècniques de caça utilitzades pels pobles que avui tenen una economia primitiva també ha permès de precisar quines devien ser les tècniques aplicades pels caçadors paleolítics per proveir-se de carn.

Sembla probable que la caça d'animals petits, la caça col·lectiva amb trampes (estimbada d'animals, fosses excavades i recobertes, conducció d'animals cap a zones pantanoses) i l'aprofitament de la carronya fossin les maneres més comunes d'aconseguir carn en el Paleolític Inferior i Mitjà.

Els homes i les dones de¡ Paleolític s'organitzaven en grups reduïts.Habitaven en les cavernes, en les èpoques més fredes, o en petits campaments de cabanes rudimentàries construïdes amb branques, fang, pedres, pelis i ossos d'animals, en els períodes més càlids.

La col·laboració de tots els membres era imprescindible per a la supervivència dels grups i la feina s'havia de repartir entre tots, tenint en compte l'edat i el sexe.

La divisió del treball per sexes, és a dir, l'especialització en determinades tasques segons el sexe, s'ha intentat explicar per la menor mobilitat de les dones durant el període de gestació.Per aquest motiu s'ha pensat que les dones duien a terme fonamentalment les tasques de recol·lecció, mentre que els homes joves es dedicaven a la caça.Les escenes d'algunes pintures paleolítiques confirmen aquesta divisió.

Probablement, també hi va haver alguns membres dels grups dedicats als aspectes rituals i altres deviendestacar per la seva perícia en la caça o per la seva destresa tècnica.Però aquestes societats probablement van ser molt igualitàries ino hi ha indicis de diferencies considerables en les condicions de vida dels seus membres.

La capacitat per fabricar instruments va ser un dels elements clau per entendre l'adaptació dels homínids a mitjans diversos en dures condicions ambientals, tal com hem pogut veure.

Tradicionalment, hom ha considerat l'Homo hàbiliscom el primer fabricant d'instruments.Les últimes investigacions semblen demostrar que ja l'Australopithecus, encara que amb tècniques molt matusseres, era capaç de tallar algunes pedres i, per tant, de fabricar instruments.

Els instruments més antics que es van fer servir en el Paleolític eren pedres tallades obtingudes a partir d'un nucli de sílex (quarsita) o un altre material dur.La talla es feia per és a dir, colpejant una pedra amb una altra, o per tècnica que permetia d'obtenir resquites i fabricar objectes punxeguts.

En el Paleolític Superior també es van fabricar instruments d'os, vori i fins i tot agulles, arpons, penjolls, mànecs, llances i altres objectes.

Podem suposar que els homes i les dones de¡ Paleolític van intentar explicar-se molts dels fenòmens que observaven en la natura: la successió d'estacions, les formes de la Lluna, les pluges i els llamps, el creixement de les plantes.Segurament també es deurien qüestionar sobre el misteri de la vida i la mort.

8.1. Les pintores rupestres

Les pintures rupestres són pintures sobre roca, a l'aire lliure o en coves.Aquestes pintures es van fer durant l'última etapa del Paleolític (Paleolític Superior) i durant el Mesolític.

Sovint, les pintures aprofiten les rugositats de les roques, de manera que es converteixen en veritables Altres vegades els relleus s'han aconseguit esculpint la roca.També és freqüent de trobar figures

A més de tenir un indubtable valor artístic, aquestes pintures són una font històrica fonamental per conèixer diversos aspectes, tant de la vida d'homes i dones com de¡ medi ambient del Paleolític.

Els pigments per fer les pintures s'obtenien de substàncies naturals.El marró i el negre, per exemple, s'aconseguien del carbó de fusta.

Aquests colors s'aplicaven en forma sòlida o bé en forma líquida. Alguns productes, com ara la mel o la clara d'ou, es feien servir com a aglutinants dels pigments i juntament amb l'elevada humitat de l'ambient, han contribuït a la conservació d'aquestes pintures fins avui.

La diversitat de tècniques en la realització de les pintures és considerable i ha dut alguns autors a parlar de diferents escoles de pintura:

En molts jaciments paleolítics s'han trobat figuretes que representen cossos femenins en els quals les parts relacionades directament amb la reproducció (malucs, panxa i pits) tenen un gran volum.El rostre i la resta del cos no estan tractats amb gaire detall.

Entenem per art mobiliari el conjunt d'objectes de la vida quotidiana que presenten algun tipus de decoració artística i els objectes transportables, de mida reduïda, amb una funció purament ornamental o desconeguda per nosaltres.

La conquesta de la Terra

Els primers fòssils tenen una antiguitat de uns 620 milions d'anys, van sortir em el moment de l'aparició dels esquelets durs.

La selecció natural farà un procés de canvis en els individus i en les espècies, afavorint l'adaptació al medi ambient e incrementant les possibilitats de sobreviure i de reproducció.

Amb el temps la població varia i d'un trons comú sortiran branques diferents , però mantenint en molts moments un mateix codi genètic ( bactèria, enciam , percebe, home, ...)

Procés de l'aparició de la vida a la Terra:

§ Vida a les aigües (protecció de les UVA del Sol) amb la producció d'oxigen i la formació de l'ozó.

§ Fa 400 milions d'any durant el Silúric, van aparèixer els animals amb espina dorsal, les plantes a terra ferma amb una convivència amb els antròpods primitius (escorpins, ...).

§ Fa 345 milions d'anys durant el Demònic, van aparèixer els amfibis i els rèptils (vertebrats), la seva reproducció és amb ous.

§ Durant l'era Terciària, a partir de 66 milions d'anys (Paliocen) es van diversificant els mamífers i al voltant de 55 milions d'any (Eocen) van aparèixer els primats que vivien als arbres.

Antropoides HominoidesAntropomorfes

L'evolució del que podem considerar ésser humà, es dona a partir del Pliocènfa uns 5 milions d'anys amb els primers homínids. En la seva evolució podem destacar tres etapes.

L'evolució primer física i posteriorment cultural, va permetre a l'ésser humà el control del planeta, adaptant-se i controlant el territori.

# data[].attributes.attachment_link.title
La Prehistòria i els origens de l’èsser humà

# data[].attributes.headline
El Paleolític: les societats caçadores - recol·lectores

# data[].attributes.subject
El Paleolític: les societats caçadores - recol·lectores

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El Paleolític és la primera forma de vida en les societats humanes. La informació sobre aquest període ens la proporciona tant l'arqueologia com l'antropologia cultural. Estem davant de fenòmens que van esdevenir en la darrera etapa del període quaternari, concretament, des de l'aparició de l'Homo Sapiens Sapiens fins a la iniciació, per part d'alguns grups, de les activitats agrícoles i ramaderes.

Així, durant el que anomenem Paleolític superior, la darrera etapa del període més antic de la Prehistòria, l'Homo Sapiens Sapiens va establir-se a Europa, on, de mica en mica, va anar substituint l'home de Neandertal. A més, va iniciar el poblament de d'Àsia, del continent americà i d'Austràlia.

Per tant, aquests grups vivien en tots els continents, en un medi que era força variat, i sabem que hi va haver períodes climàtics de fred intens (en especial la darrera glaciació) i d'altres de més calorosos.

La preocupació essencial d'aquests grups era la subsistència, i per això recollien tot allò que la natura els oferia. L'ésser humà és físicament dèbil i disposa d'instints i sentits menys desenvolupats que els altres animals. Per tant, calia que acumulés coneixements sobre el medi en què havia de viure. Així, aquests grups caçaven, pescaven i recol·lectaven. Segons quines fossin les circumstàncies ambientals predominava una activitat o una altra. D'això depenia la proporció de vegetals i de proteïnes animals en la seva dieta.

Calia saber quines plantes eren comestibles i distingir-les de les verinoses, saber on trobar-les i en quin moment eren més a punt per a ser consumides sense que els fessin mal. Recollien plantes variades: llavors, fruita fresca, fruita seca, arrels i baies.

L'utillatge podia consistir en un pal per escarbar i algun tipus de recipient per a transportar els aliments recol·lectats. D'aquests tipus d'estris a base de fusta i d'altres fibres orgàniques no ens han arribat restes, però podem fer-nos una idea pels testimoniatges que ens proporciona l'antropologia cultural.

Als jaciments s'ha trobat estris de pedra, os i banya, juntament amb abundants ossos d'animals. Aquesta dada i les pintures que realitzaven a les roques confirmen la importància de la caça i la pesca. Aquestes activitats van tenir una importància especial en les zones que durant llargs períodes van patir els climes més freds, perquè les plantes hi serien escasses.

Al llarg dels mil·lennis, les tècniques de caça i pesca van anar evolucionant. En algunes zones, la caça devia consistir a posar trampes, amb les quals es capturaven petits animals (ocells, peixos, llangardaixos). A més, es recollien mol·luscs, ous i larves. L'èxit d'aquestes activitats depenia d'una prolongada observació dels hàbits de les preses.

L'Homo Sapiens va convertir-se en un caçador expert, capaç d'abatre espècies animals de grans dimensions. És especialment destacat el fet que aquests pobles aconseguissin de caçar els grans animals que existien a l'època de la darrera glaciació. Cavalls, mamuts, cérvols, rens, bisons i rinoceronts llanuts es desplaçaven estacionalment, en grans ramats per les estepes d'Europa i Àsia. Aquests animals eren força més grans, més veloços i disposaven de millors defenses que els éssers humans, els quals, amb les llances i les sagetes, aconseguien de capturar els animals a distància i sense haver de córrer cap perill.

En conseqüència, podem afirmar que durant el Paleolític superior, la humanitat va aconseguir dominar a la perfecció la tècnica de la talla, amb la qual cosa va ser capaç de fabricar una gran varietat d'estris de pedra (raspadors, puntes de fletxa), d'os (arpons, atzagaies, agulles de cosir), de banya (punxons, propulsors) i de fusta.

L'arc utilitzat per llançar sagetes és una de les primeres màquines simples; és el primer condensador d'energia. En posar-lo tibant lentament, permet de descarregar l'energia d'un cop, en multiplicar la força que s'aconsegueix en llançar la sageta solament amb el braç.

Un altre exemple de la perfecció a què va arribar-se és l'arpó, el qual, un cop clavat, impedeix que la peça se'n pugui deslliurar. És una tècnica que continua fent-se servir avui en la pesca i també en la caça de mamífers marins.

Aquelles societats usaven materials diversos per a fabricar els estris, motiu pel qual van anar depurant les tècniques, i d'aquesta manera enriquien el seu utillatge i van anar ampliant els seus usos. Picant amb aquests estris, no tan sols podien trencar, sinó també partir, gravar, rascar i foradar.

Van aprendre a unir petites peces, per a fer objectes més grans i de formes variades. Cosien, amarraven i trenaven. D'aquesta manera confeccionaven vestits que els permetien de suportar climes freds i adaptar-se més fàcilment a ambients variats. Tanmateix, podien fabricar recipients que ampliaven la capacitat de transport, i canoes que els permetien d'aventurar-se en el medi aquàtic.

L'adaptació de l'ésser humà al medi és en gran part un fenomen cultural, en contrast amb l'adaptació dels animals que té un caràcter més físic. El conjunt d'activitats que realitzen les comunitats per tal d'aconseguir els béns que consumeixen, i la manera com els distribueixen, l'anomenem economia. La forma concreta que adopten les activitats econòmiques, però, anirà canviant al llarg del temps. Aquest és el període de les societats amb una economia basada en la caça i la recol·lecció.

El bagatge cultural que permetia a aquestes societats realitzar totes aquestes activitats era fruit de conquestes que s'havien acumulat durant moltes generacions. En aquelles societats, la transmissió de coneixements era oral. Tota la informació residia en la ment dels més grans. L'aprenentatge es veia facilitat per la dependència prolongada de la criança. La vida comunitària que realitzaven aquelles persones significava també l'adquisició i l'intercanvi de coneixements. Cal tenir en compte que la imitació és un important mecanisme d'aprenentatge.

Aquells grups humans vivien d'allò que el medi els oferia, i per tant havien de desplaçar-se tot seguint els ramats quan en el territori que habitaven s'havien esgotat els aliments. Establien un campament base i habitaven en coves, on eren a cobert, o bé construïen petites cabanes amb pells i branques.

Cada dia sortien a recollir aliments i a caçar. Amb el pas del temps, aquest desplaçament diari es va fer cada cop més gran, perquè els territoris més propers anaven empobrint-se. Això els obligaria a canviar de manera constant el seu emplaçament base. L'utillatge, que era més ric del que podem imaginar, estava força limitat a causa del nomadisme. Quan periòdicament una societat s'ha de desplaçar, les seves possessions són el més limitades possible.

Sembla que aquells grups serien poc nombrosos, perquè la necessitat d'haver d'alimentar moltes persones hauria exigit la collita d'una zona massa extensa. El nombre de membres del grup era el necessari per assegurar la seva supervivència i la seva reproducció. Això implicava l'existència de diversos adults mascles i femelles en edat reproductora. Solien formar un nucli d'unes trenta persones, xifra que considerem un nombre ecològic, perquè era l'adequat per aconseguir aliments suficients sense esgotar les possibilitats de regeneració d'un medi. Per tal de no sobrepassar el nombre ecològic era fonamental exercir un control en el creixement de la població.

El tipus de reproducció (que comporta una gestació prolongada dins del cos de la mare i l'alletament posterior) vinculava fortament a les mares amb els seus fills.

A aquests grups bàsics s'unien homes adults, però la relació no era de parentiu en el sentit que nosaltres les interpretem actualment, sinó d'altres tipus que podríem qualificar com d'adhesió. L'horda paleolítica significava l'agrupament, temporal o definitiu, de diversos individus adults per establir la col·laboració necessària. Periòdicament diverses hordes podien congregar-se per a ocupar la mateixa zona. Quan es tornaven a dispersar alguns individus podien haver canviat de grup.

Malgrat que algunes feines es realitzessin col·lectivament, existia una certa divisió sexual del treball, especialment pel que fa a la caça. L'esvalot de la mainada impedia de moure's amb agilitat si se'n havia de tenir cura. Aquesta és la raó per la qual la caça va anar especialitzant-se com a feina dels homes.

No coneixem motius que expliquin altres especialitzacions en el treball, que gairebé sempre comportaven desavantatges per a les dones. En la majoria de societats recol·lectores i caçadores es dóna una supremacia als homes, malgrat que les dones contribuïen d'una manera determinant a la manutenció del grup.

Tanmateix, la dona va tenir un paper simbòlic destacat ja que els caçadors del Paleolític van ser autors d'un tipus d'escultures, generalment de petites dimensions, realitzades en pedra o fusta, que representaven figures de dones i que s'han anomenat com a venus prehistòriques. Aquestes imatges prehistòriques de les dones es caracteritzaven per l'exageració dels atributs femenins d'aquestes, símbols de fecunditat destinats a afavorir la reproducció del grup tribal.

Els membres de l'horda tornaven al campament al capvespre, després d'haver-se dispersat durant el dia per a caçar i recol·lectar. En aquell moment reunien tots els fruits del seu treball i els consumien i en gaudien entre tots. Fins i tot, a vegades, dues hordes realitzaven intercanvis d'objectes. El criteri que feien servir era el de reciprocitat.

Quant a la manera com es resolien els conflictes intergrupals, les proves arqueològiques no ens permeten parlar d'unes solucions violentes. A les societats recol·lectores actuals els enfrontaments tampoc no adopten formes bèl·liques. Se solen produir conflictes que es resolen de manera simbòlica o mitjançant l'enfrontament físic individual. El resultat pot conduir a la dispersió del grup, fet que resulta freqüent quan l'horda sobrepassa el nombre ecològic.

Aquelles societats depenien molt estretament de la natura i els seus membres dedicaven molt de temps a intentar de comprendre els seus secrets. Podem suposar que a través de l'observació van relacionar, per exemple, l'aparició d'un determinat estel al cel, en una època concreta de l'any, amb la germinació d'un fruit o l'arribada dels ramats. Així, van poder atribuir a l'estel certs poders sobre aquests fenòmens i potser van confondre la relació de la coincidència amb la de causalitat.

Es realitzaven determinades activitats a les quals s'atribuïa un caràcter simbòlic. Sempre calia preparar la caça de la mateixa manera per tal de no enutjar les forces de la natura. Un exemple d'aquest tipus de cerimònies és donat per les pintures rupestres: una gran quantitat d'animals en grup o aïllats, pintats o bé gravats a les parets de les coves.

A causa de la situació de les pintures, en llocs de difícil accés i visibilitat, no sembla pas probable que fossin realitzades tan sols per a ser contemplades. Hi ha diverses interpretacions, però, sobre el seu significat. Una d'elles els hi atribueix una funció màgica. Això comportaria imaginar una estreta relació entre les imatges o els símbols i la realitat. En aquest cas concret, es tractaria de la creença en què la representació d'un bisó en una paret on abans no hi havia res podria significar l'aparició d'un altre al prat on podria ser caçat. A vegades, els animals són representats amb deformacions que afavoreixen els caçadors.

D'altra banda, a partir dels enterraments amb utillatge i menjar podem suposar que aquells grups tenien algunes creences sobre algun tipus de continuïtat de la persona després de la mort.

Les pintures rupestres i els testimoniatges antropològics actuals permeten de suposar que hi havia individus als quals s'atribuïa una major capacitat per a connectar amb les forces de la natura o amb els esperits. Se'ls denomina xamans o bruixes i tenien una funció important als ritus paleolítics.

Etiquetes: Arqueologia, Paleolític, Prehistòria

# data[].attributes.attachment_link.description
El Paleolític és la primera forma de vida en les societats humanes. La informació sobre aquest període ens la proporciona tant l'arqueologia com l'antropologia cultural. Estem davant de fenòmens que van esdevenir en la darrera etapa del període quaternari, concretament, des de l'aparició de l'Homo Sapiens Sapiens fins a la iniciació, per part d'alguns grups, de les activitats agrícoles i ramaderes.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En el Neolític va produir-se un important creixement de la població. Aquest fenomen podia haver estat motivat per les noves activitats agrícoles i ramaderes i per una més gran disponibilitat d'aliments, però també el creixement de la població va suposar un estímul per a obtenir més recursos del medi.

Amb la sedentarització progressiva, la mainada va deixar de ser un destorb per a les comunitats perquè ja no calia estar pendent del seu transport. D'aquesta manera, va resultar innecessari espaiar tant els naixements. Fins i tot, els petits podien ser econòmicament útils ja que col·laboraven en tasques com espantar els ocells que amenaçaven el gra o tenien cura del bestiar més dòcil.

La sedentarització, com la resta de les altres transformacions, va consistir en un procés lent i gradual. L'aplicació d'agricultura primitiva esgotava el sòl en un període relativament curt, fet que obligava les societats a un desplaçament cíclic. D'altra banda, els grups dedicats a la pastura encara van continuar sent totalment nòmades.

No obstant això, és cert que el fet d'haver invertit treball en un camp del qual es podia esperar resultats obligava i possibilitava la constitució d'un habitatge estable. Ja no servien les coves del Paleolític, sinó que els homes havien d'instal·lar-se al costat dels camps, i així van aparèixer els primers poblats. La introducció de l'agricultura i la ramaderia com a mode de subsistència dels grups humans del Neolític va anar lligada al sedentarisme.

La vinculació d'aquests grups a la terra que conreaven i on pasturaven els seus animals va comportar l'aparició i consolidació dels primers poblats estables instal·lats a prop de les zones de conreu. Gràcies a l'arqueologia sabem que els poblats estaven formats per cases de dimensions similars. Eren habitatges construïts amb materials que es trobaven a les rodalies de la zona on s'habilitava el poblat: pedra, fusta, fang, joncs o altres vegetals, que es podien barrejar amb el fang per tal de donar-los més consistència. Aquesta barreja o mescla es denomina tova.

La majoria dels poblats tenien poques cases, encara que en algun cas, com el de Jericó (VIII mil·lenni a.C.), la concentració humana era més important, la qual cosa permet començar a parlar ja de les primeres ciutats. Els poblats neolítics, però, no responien a cap model urbanístic, lògicament, sinó que estaven configurats per un conjunt de cabanes, disposades de forma irregular. Els llogarrets neolítics solien estar envoltats d'una rasa o una tanca de troncs que el protegia dels animals salvatges i n'impedia la fugida dels domesticats.

En aquestes societats, la situació de la dona va experimentar un cert empitjorament. La descendència va adquirir més importància perquè el grup se sentia més lligat a la terra. Calien braços que augmentessin la capacitat de treball. Les dones eren apreciades per les qualitats reproductores. Fins i tot s'arribaven a produir robaments de dones entre les comunitats. Per això, encara que fossin físicament fortes, van passar a ser protegides pels homes del grup. Aquests s'encarregaven de l'atac i la defensa, ja que resultaven menys vulnerables pel fet de no ser tan cobejables.

Amb el temps, es van anar desenvolupant les relacions de parentiu que asseguraven la descendència del grup. Van adoptar formes diverses: descendència a través de la mare o del pare. Donem el nom de clan als grups amb relacions de parentiu. La majoria dels testimoniatges antropològics indiquen la supremacia dels homes en el si dels clans.

En aquestes societats van començar a distingir-se persones que convencien la resta dels membres de la col·lectivitat de la seva capacitat superior de treball. Animaven els altres membres de la comunitat a seguir el seu exemple i amb això aconseguien un augment del treball. A aquests personatges els denominem grans homes. Amb els fruits acumulats mitjançant el treball extra, organitzaven banquets en els quals es distribuïen els aliments. Aquests grans homes van adquirir força influència per la seva fama de generosos i per la seva capacitat d'organitzar el treball. Els banquets podien estar oberts a alguna comunitat propera i funcionaven com a forma d'intercanvi i reciprocitat entre els grups.

Els grans homes no obtenien avantatges materials que milloressin la seva situació i els col·loquessin en una posició privilegiada respecte als altres. No hi ha testimoniatges definitius de l'existència de jerarquies, malgrat que s'hagin trobat algunes tombes que mostren senyals de diferenciació. Ja hem indicat que les cases eren totes semblants.

Encara que no existeixin massa proves arqueològiques, els estudis antropològics ens permeten de suposar que en aquesta etapa havien d'haver augmentat els enfrontaments de caràcter bèl·lic. L'assentament feia que es defensessin les terres que es conreaven. Hi havia enfrontaments amb grups de caçadors o de pastors, que cobdiciaven la collita feta créixer pels agricultors durant mesos.

Podem suposar, pels enterraments, que aquestes comunitats creien en una continuïtat després de la mort. És possible que realitzessin algun tipus de culte als avantpassats, els quals eren enterrats a terra, considerada ja patrimoni de la comunitat. Potser pensaven que igualment com en enterrar la llavor tornava a créixer, la persona en ser enterrada continuava amb ells sota una altra forma de vida, o podia ajudar a la germinació dels desitjats fruits.

Segurament, també continuaria el culte a les forces de la natura. L'agricultura és una ocupació de temporada i exigeix realitzar determinades activitats en èpoques concretes de l'any. A les zones càlides, on el canvi estacional no ve marcat per la temperatura, s'observaria el cel tot aprenent a llegir-lo. Aquelles comunitats sabien que l'aparició de Sírius a l'horitzó els ordenava de fer una determinada feina.

El Sol, com a font de calor que ajuda a madurar les plantes, també era objecte d'adoració en algunes societats.

Durant el Neolític, els homes continuaven fent pintures a les roques. Encara ho feien, sobretot, en abrics rocosos a l'aire lliure i no en coves tancades. Les pintures neolítiques són molt esquemàtiques i sovint representen símbols en lloc de figures.

Algunes cultures del Neolític van construir grans monuments amb enormes blocs de pedra. Aquests monuments, anomenats monuments megalítics, eren de caràcter religiós, com a homenatge als déus. També n'hi havia que eren monuments mortuoris. Els principals monuments megalítics són els menhirs (una gran pedra clavada verticalment a terra) i els dolmens (format per dos grans blocs de pedra col·locats verticalment i un altre bloc col·locat al damunt horitzontalment).

Els homes del Neolític van dedicar-se també a l'art decorant peces de ceràmica destinades a l'emmagatzematge i el transport dels cereals i alguns teixits de llana i de lli elaborats amb fusos i telers rudimentaris.

Etiquetes: Arqueologia, Neolític, Prehistòria

# data[].attributes.attachment_link.description
En el Neolític va produir-se un important creixement de la població. Aquest fenomen podia haver estat motivat per les noves activitats agrícoles i ramaderes i per una més gran disponibilitat d'aliments, però també el creixement de la població va suposar un estímul per a obtenir més recursos del medi.

# data[].attributes.body
Programa de ràdio molt interessant

# data[].attributes.attachment_link.description
L'Edu3.cat és un portal de ràdio i tv educatives per Internet. L'Edu3 us proposa més de 5500 audiovisuals d'àmbits de coneixement agrupats en Ciències naturals, Ciències socials, Educació artística, Educació física, Llengües i literatura, Matemàtiques, Tecnologia i Tutoria. Disposa d'un cercador temàtic amb servei de cerca avançada per àrees curriculars.

# data[].attributes.body
Article

# data[].attributes.body
Audiovisual Museu arqueològic Catalunya

# data[].attributes.attachment_link.title
Conferència "L'alimentació al paleolític" Dr. Eudald Carbonell

# data[].attributes.attachment_link.description
Conferència "L'alimentació al paleolític" que impartirà el Dr. Eudald Carbonell amb motiu de la recent presentació del llibre "PàleoReceptes. La dieta dels nostres orígens per a una vida saludable", del Dr. Eudald Carbonell i la Dra. Cinta S. Bellmunt. Activitat relacionada amb l'exposició "El Geni Culinari. Innovacions que marquen la nostra cuina".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En aquest treball es passa revista a les principals qüestions que afecten l'evolució del gènere Homo , com és el cas del seu origen, el problema de la variabilitat en Homo erectus i l'impacte de la paleogenòmica. Encara no s'ha arribat a un consens sobre el candidat australopitecí que va donar lloc als primers representants assignables a Homo . Aquesta discussió afecta fins i tot el reconeixement mateix de les espècies H. habilis i H. rudolfensis . Pel que fa a la qüestió de la variabilitat dels primers paleodemes assignats a Homo, les troballes fetes al jaciment georgià de Dmanisi han posat en dubte alguns dels criteris utilitzats fins ara per distingir entre espècies com ara H. erectus o H. ergaster . Finalment, la irrupció de la paleogenòmica ha posat en evidència que el flux genètic entre antigues poblacions d'hominins va ser major que no s'esperava. Paraules clau: paleogenòmica, gènere Homo , hominins, variabilitat, Dmanisi.
En els últims anys, la nostra concepció de l'origen i evolució del nostre gènere s'ha vist sacsejada per diferents troballes que, lluny de donar resposta als problemes que es formulaven a finals del segle XX, han reobert debats i han obligat a replantejar-se els esquemes que es van mantenir vigents durant dècades. Algunes d'aquestes qüestions obertes ho són perquè falten els fòssils adequats que ens donen la resposta. D'altres, per contra, són encara objecte de debat per la diferent interpretació que es dóna a alguns fòssils i a l'adscripció sistemàtica d'aquests. Troballes com les del jaciment georgià de Dmanisi o les proporcionades per la paleogenòmica posen en dubte, sobretot, els criteris utilitzats fins ara per al reconeixement d'espècies en el registre fòssil. Tot seguit enumerem algunes d'aquestes qüestions.

L'origen del gènere 'Homo'

Els primers representants del nostre gènere fan aparició en el registre fòssil africà fa uns 2,8 milions d'anys (Villmoare et al., 2015). Aquestes primeres restes del nostre gènere han estat atribuïdes de vegades a Homo rudolfensis. Tenim evidències d'una segona espècie, Homo habilis de fa un poc més de dos milions d'anys, que es diferencia de l'anterior en alguns trets secundaris i en la menor capacitat craniana, encara que per a alguns investigadors Homo habilis i Homo rudolfensis corresponen en realitat a la mateixa espècie.

Fins a mitjan anys setanta del passat segle hi havia un clar candidat australopitecí per a ocupar el lloc d'avantpassat del nostre gènere, Australopithecus africanus, de distribució exclusivament sud-africana. La publicació el 1978 de les restes d' Australopithecus afarensis procedents d'Afar, a Etiòpia, va representar el primer qüestionament d'aquesta filiació. Per als seus descobridors, Don Johanson i Tim White, Australopithecus afarensis, amb una cronologia entre 3,5 i 3 milions d'anys, encaixava com a perfecte antecessor del nostre gènere, mentre que Australopithecus africanus probablement va donar lloc a Sud-àfrica a les formes robustes d'australopitecins enquadrades en el gènere Paranthropus.

Amb posterioritat, el 1996, el mateix White va proposar una nova espècie, Australopithecus garhi, trobada en nivells datats en uns 2,5 milions d'anys a la localitat de Bouri, a Etiòpia. Segons White i els seus col·laboradors, A. garhi es trobava en el lloc i en el moment adequat per a ser l'avantpassat del nostre gènere. S'hi va afegir el fet d'haver trobat associats a A. garhi ossos que presentaven marques de tall d'estris lítics, dels quals se suposa que aquesta espècie va ser la responsable.

Per a acabar de complicar el tema, el 2001 l'equip liderat per Meave Leakey va proposar un nou gènere, Kenyanthropus, per a un crani molt deformat procedent de la conca de Lomekwi a Kenya, i datat en uns 3,5 milions d'anys (és a dir, contemporani d' A. afarensis). La capacitat cranial estimada de l'anomenat Kenyanthropus platyops era baixa, entorn de 350 cm ³. Però el que va portar els seus descobridors a proposar un nou gènere va ser la cara, llarga i plana. Fent un pas més enllà, van plantejar que aquesta forma era l'avantpassat d' Homo rudolfensis, espècie que van proposar incloure també en el gènere Kenyanthropus. Aquesta última proposició ha trobat escàs eco entre la comunitat paleoantropològica, que, lluny d'acceptar el nou gènere, ha optat per incloure l'espècie K. platyops dins d' Homo o d' Australopithecus. No obstant això, alguns autors sí que han acceptat el suggeriment d'una relació entre K. platyops i H. rudolfensis.

Més enllà de les troballes en l'est d'Àfrica, la idea d'un origen sud-africà del nostre gènere va tornar a eixir a la palestra amb el descobriment d'una nova espècie d' Australopithecus, A. sediba, a la cova de Malapa a Sud-àfrica. Es tracta de dos esquelets parcials pertanyents a una dona jove d'uns vint anys i a un adolescent d'uns dotze. L'element més significatiu és un crani en excel·lent estat de conservació que revela un Australopithecus pròxim a Australopithecus africanus però amb caràcters més derivats. A part que posseïa un cervell una mica més gran que el del seu predecessor, la cara mostra alguns trets que l'aproximen als primers representants del nostre gènere, com ara Homo habilis (per exemple, la forma de la cavitat nasal i els pòmuls). Per al seu descobridor, Lee Berger, de la Universitat de Witwatersrand (Sud-àfrica), Australopithecus sediba constitueix la perfecta anella intermèdia entre Australopithecus africanus i els primers representants del gènere Homo. El problema, però, és que les restes d' Australopithecus sediba estan datades en uns 1,8 milions d'anys i són, per tant, molt posteriors a l'eclosió del nostre gènere, que data de més de 2,5 milions d'anys. A aquest mateix equip és degut el reconeixement d'una nova espècie arcaica del gènere Homo, H. naledi, a Dinaledi Chamber, una cavitat de molt difícil accés també a Sud-àfrica. No obstant això, l'absència d'un context geològic i paleontològic adequat qüestiona la possible rellevància d'aquesta troballa en relació amb l'origen del nostre gènere.

Pel que fa als candidats australopitecins de l'est d'Àfrica, hi ha una dada sorprenent i és la seua tendència a posseir grans molars (un fenomen conegut com "megadòncia"), que arribarà al màxim exponent amb les espècies incloses en el gènere Paranthropus. Aquesta tendència és ja evident en Australopithecus afarensis, espècie que, si bé podria semblar un bon avantpassat d' Homo, igualment encaixaria com un plausible avantpassat de Paranthropus. De fet, quan va eixir a la llum l'anomenat "crani negre" de Paranthropus aethiopicus, diversos autors van fer notar les seues afinitats amb Australopithecus afarensis. Si anem ara a Australopithecus garhi, aquesta tendència a la megadòncia es fa encara més patent, per bé que la morfologia cranial no permeta incloure-la en Paranthropus. No obstant això, és evident que l'est d'Àfrica és un context ambiental que afavoria el desenvolupament d'un potent aparell mastegador i grans molars.

Quan tot seguit passem a analitzar la dentició dels primers membres del nostre gènere, ens trobem amb la sorprenent conclusió que també les primeres restes assignades a Homo posseïen grans molars, raó per la qual són comunament incloses dins de l'espècie Homo rudolfensis. Només més tardanament apareixen les restes assignades a Homo habilis, la dentició de les quals era més gràcil i pròxima a la dels Australopithecus sud-africans.

Estem, per tant, davant d'una dicotomia. Així, a l'Àfrica oriental podríem reconèixer un llinatge que, a través d' Australopithecus afarensis i Australopithecus ghari (i pot ser Kenyanthropus), condueix a Homo rudolfensis. D'altra banda, hi deu haver una línia gràcil que des d' Australopithecus africanus portaria a Homo habilis, tal vegada incloent-hi Australopithecus sediba. La sorprenent conclusió seria un origen difilètic per al gènere Homo.

Ara bé, davant d'un registre tan fragmentari com el corresponent a les primeres variants del gènere Homo, cal preguntar-se si en realitat tant Homo habilis com Homo rudolfensis corresponen a variants dins d'una mateixa espècie. Els elements diferencials entre ambdós poden ser una conseqüència de la mateixa variabilitat poblacional dins d'aquella espècie.

L'estatus d''Homo erectus' i el tema de la variabilitat

A mitjan anys setanta del segle passat, dues revolucions conceptuals en el camp de la biologia evolutiva influirien profundament en les idees sobre la nostra evolució. D'una part, en la sistemàtica paleontològica es va estendre el recurs a la cladística a l'hora d'establir la filogènia de qualsevol grup fòssil. D'aquesta manera, amb la seua distinció entre caràcters primitius i derivats, es van poder elaborar hipòtesis contrastables sobre el parentiu entre diferents tàxons.

Més influent encara va ser la proposta dels paleontòlegs Niles Eldredge i Stephen J. Gould, segons els quals bona part de les seqüències evolutives no s'adequaven al model simplista de canvi gradual, sinó que les espècies apareixien abruptament durant moments de canvi sobtat i amb posterioritat es mantenien estables fins a l'extinció. En el camp de l'evolució humana, el guant va ser arreplegat per Niles Eldredge i Ian Tattersall, que el 1982 van publicar The myths of human evolution ("Els mites de l'evolució humana"), una obra que tindria una forta influència en la nostra concepció dels patrons evolutius en l'evolució humana. A partir d'ací, el reconeixement que l'evolució humana havia estat un procés molt més variat i complex es va fer sentir en la interpretació dels antics fòssils i d'altres de nous que anaven apareixent. El panorama de l'evolució humana va canviar sobtadament i, sota el nou paradigma, noves espècies van eixir a la palestra: Homo rudolfensis, Homo ergaster, Kenyanthropus platyops, Homo antecessor, Homo georgicus i altres més. Algunes espècies anteriors es van volatilitzar literalment, com el clàssic Homo erectus, que va deixar de ser una anella necessària en l'evolució humana i va quedar restringida a l'entorn asiàtic. La vigència d'aquest paradigma es va mantenir durant els anys vuitanta i part dels noranta del passat segle. A final d'aquesta dècada, no obstant això, s'observen els primers senyals de desacord per part, per exemple, de Tim White, el qual qüestiona la distinció entre Homo erectus i Homo ergaster. Però són sobretot les troballes en el jaciment georgià de Dmanisi les que provocaran novament un canvi en el paradigma imperant.

El jaciment de Dmanisi, datat per mètodes radiomètrics i de paleomagnetisme en 1,8 milions d'anys, ha proporcionat al llarg de les últimes dècades el millor registre fòssil dels primers hominins que van eixir d'Àfrica (Agustí i Lordkipanidze, 2005). Tot va començar el 1991, quan la primera resta humana de Dmanisi, una mandíbula que conservava tota la seua dentició, va eixir a la llum. Des d'un principi aquesta mandíbula va ser objecte de debat, ja que alguns autors van qüestionar la seua antiguitat basant-se en el grau de reducció dels molars posteriors i la situaven en el plistocè mitjà i no en el plistocè inferior. Calgué esperar fins a 1999 perquè la troballa de dos nous cranis confirmara el caràcter arcaic dels hominins de Dmanisi. El primer, D2280, només conservava la calota craniana, és a dir, la volta del crani que allotja el cervell, la qual cosa permetia inferir una capacitat craniana de 775 cm ³. El segon, D2282, molt deformat, conservava a més part de la cara i la seua capacitat craniana va poder ser estimada en uns 650 cm ³. L'any 2000 va aparèixer una nova mandíbula, aquesta vegada de grans dimensions i amb molars posteriors molt desenvolupats, com corresponia a un representant arcaic del gènere Homo. Altres trets de la mandíbula evidenciaven un clar primitivisme, per la qual cosa el paleontòleg georgià Lee Gabunia i el seu equip van decidir erigir una nova espècie, Homo georgicus. Aquesta mandíbula va donar lloc a les primeres especulacions relatives a la presència de dues espècies d'hominins a Dmanisi.

L'any següent, el 2001, un nou crani va acudir a la cita a Dmanisi. Aquesta vegada, el crani D2700 incloïa la mandíbula i es trobava en un estat quasi perfecte de conservació. L'anàlisi detallada d'aquest crani denotava un hominí molt arcaic, amb una capacitat craniana de 600 cm ³. El perfil era còncau i, a diferència del primer crani D2280, presentava arcs superciliars poc desenvolupats. La mandíbula era pareguda a la primera mandíbula de l'any 1991 (Vekua et al., 2002). El crani D2700 va demostrar clarament que els hominins de Dmanisi no podien ser assignats a l'espècie africana Homo ergaster i que la primera eixida d'Àfrica va ser protagonitzada per poblacions més pròximes a Homo habilis que a aquesta última espècie. Aquesta atribució va ser confirmada el 2002, quan va eixir a la llum un nou crani senil, un individu desdentat (la mandíbula corresponent va aparèixer l'any següent, el 2003) que, no obstant això, manifestava els mateixos trets arcaics que el crani del 2001 (Lordkipanidze et al., 2005). La campanya de l'any 2005, finalment, va donar lloc a l'espectacular troballa del crani D4500, que encaixava amb la gran mandíbula de l'any 2000. Aquest crani no va defraudar les expectatives creades per la mandíbula al seu dia. Encara que la seua capacitat craniana era la més baixa de tota la població de Dmanisi, tan sols 546 cm ³, mostrava una robustesa que superava la resta de troballes anteriors (Lordkipanidze et al., 2013).

L'anàlisi del paleodeme complet de Dmanisi va portar l'equip paleoantropològic a la conclusió que, a pesar de la seua variabilitat, el conjunt corresponia a una única població. L'anàlisi geològica, paleomagnètica i faunística del jaciment confirmava aquest punt de vista: totes les restes de Dmanisi corresponien a un únic episodi de sedimentació. Aquests arguments van ser contestats per aquells que, en el paleodeme de Dmanisi, hi reconeixien més d'una espècie, i que sense coneixement de causa van qüestionar l'estratigrafia del jaciment. Per als autors de l'estudi del nou crani, però, no hi havia dubte: es tractava d'una població arcaica del nostre gènere que, a pesar de la seua limitada capacitat craniana, mostrava ja els caràcters derivats d' Homo erectus.

La resistència a acceptar que el conjunt de Dmanisi correspon a una única població coetània és comprensible, perquè representa revisar bona part dels criteris utilitzats a l'Àfrica i altres enclavaments per a interpretar el registre fòssil humà. La frontera entre Homo erectus i Homo ergaster, mantinguda durant anys, es dilueix, el mateix que la distinció entre Homo habilis i Homo rudolfensis. El cas és que, a diferència de les múltiples troballes africanes, el paleodeme de Dmanisi correspon a una única població que, amb cinc cranis i restes postcranials de més de tres individus, permet fer-se una idea de la variabilitat real de les primeres poblacions del gènere Homo (Lordkipanidze et al, 2007).

La irrupció de la paleogenòmica

Des de finals del segle XX fins a l'actualitat, la nostra interpretació del registre fòssil s'ha vist sacsejada per l'eclosió d'un nou tipus de fòssil, el DNA fòssil, un tipus de registre inimaginable fa tan sols unes dècades. La seqüenciació de DNA mitocondrial en organismes del plistocè superior va començar amb èxit en la dècada dels vuitanta del segle XX i la seua aplicació als neandertals, amb cronologies que entraven dins del rang de conservació d'aquest material genètic, estava cantada. Curiosament, entre les primeres restes neandertals a ser analitzades, i que van demostrar un acceptable nivell de conservació del DNA original, hi ha els fòssils trobats l'any 1857 a la vall de Neander i que van servir per batejar el grup. Amb posterioritat, la mostra de neandertals en què ha estat possible purificar autèntic DNA mitocondrial s'ha anat ampliant, incloent-hi els jaciments de La Chapelle-aux-Saints a França, Engis a Bèlgica, Mezmaiskaia a Rússia i Teshik Tash a Uzbekistan. No obstant això, dos jaciments -Vindija a Croàcia i El Sidrón a Espanya- destaquen sobre la resta pel nivell de conservació del seu DNA, per la qual cosa han contribuït molt significativament a la descodificació d'aquesta molècula en els neandertals. En l'actualitat, la recuperació de DNA mitocondrial s'ha pogut estendre fins als avantpassats dels neandertals, com és el cas del jaciment Sima de los Huesos a Atapuerca, les restes humanes del qual, atribuïdes a Homo heidelbergensis, es remunten a prop de 500.000 anys.

Els primers resultats sobre DNA mitocondrial en neandertals van revelar l'existència de seqüències molt diferents de les del tipus humà actual (Krings et al., 1997). D'un total de 379 parells de bases, es van observar 27 diferències, que contrasten amb les escasses 5 o 8 diferències esperades per a una mostra a l'atzar entre els humans actuals. Això significava que la diferència general entre les seqüències dels neandertals i els humans moderns era tres vegades superior a la mitjana entre els humans actuals, però només la meitat de l'observada entre humans i ximpanzés. Si considerem el temps de divergència entre aquestes dues últimes espècies, això implicava una antiguitat notable per a la divergència entre la línia que va portar a l'home anatòmicament modern i la que va desembocar en els neandertals: entre fa 550.000 i 690.000 anys. El fet que les línies que van desembocar en els dos grups hagueren evolucionat independentment durant més de mig milió d'anys es va interpretar com una clara evidència que Homo neanderthalensis i Homo sapiens constituïen dues espècies diferents.

Aquest resultat posava punt final a un debat candent que es va desenvolupar a les acaballes del segle XX entre els partidaris del model multiregional, com Milford Wolpoff i Erik Trinkaus, i els partidaris del model "Arca de Noè", com Chris Stringer i Richard Klein, per a explicar l'origen de l' Homo sapiens. Segons Wolpoff i Trinkaus, després de la primera eixida d'Àfrica, les diferents poblacions d' Homo erectus van continuar mantenint un flux genètic elevat, de manera que diferents poblacions regionals haurien desenvolupat en paral·lel les característiques d' Homo sapiens. Enfront d'aquest model, la major part de paleontòlegs advocaven per un origen africà únic de la nostra espècie, previ a la dispersió per la resta de continents. Doncs bé, els resultats proporcionats per l'anàlisi del mitogenoma neandertal confirmaven aquest últim punt de vista i revelaven que neandertals i humans moderns constituïen espècies diferents.

El següent pas en la investigació va ser el Projecte Genoma Neandertal, abordat conjuntamentpels equips de Richard E. Green, de la Universitat de Califòrnia, i Svante Pääbo, de l'Institut Max Plank a Alemanya. Aquesta vegada ja no es tractava de reconstruir el DNA mitocondrial sinó el genoma complet del neandertal, tal com s'havia fet amb el genoma humà anteriorment. Després d'anys d'investigació, en els quals de nou els jaciments de Vindija i El Sidrón van representar el paper més rellevant, el 2010 es va publicar un primer esborrany que incloïa aproximadament un 60 % de la seqüència gènica (Green et al., 2010) i arribava a conclusions que es van confirmar el 2013 amb la publicació del genoma complet. Sorprenentment, l'anàlisi del DNA neandertal va revelar la presència d'entre un 1 i un 4 % de seqüències neandertals en el genoma dels humans moderns euroasiàtics, però no en el genoma de les poblacions africanes actuals. Això volia dir que aquest limitat encreuament es degué produir en els primers moments de l'expansió de d' Homo sapiens fora de l'Àfrica, molt probablement quan ambdues poblacions es degueren trobar en el corredor de Palestina fa entre 40.000 i 60.000 anys. Els multiregionalistes i els partidaris de l'encreuament entre neandertals i humans moderns van acollir aquest resultat amb alegria, ja que interpretaven que, d'alguna manera, constituïa un aval per a les seues idees. En termes estrictes, aquesta dada implicava que, tècnicament, neandertals i sapiens no podrien considerar-se espècies diferents.

Per a la majoria de paleoantropòlegs, però, aquest resultat no modificava significativament la idea que neandertals i humans moderns representen en realitat espècies o quasiespècies diferents, amb històries evolutives divergents durant centenars de milers d'anys, sobretot si es té en compte que, després del seu contacte a Palestina, ambdues poblacions van tornar a coexistir a Europa durant més de 10.000 anys, sense que es tornaren a produir encreuaments efectius.

Però la revelació del genoma neandertal no va ser l'únic resultat sorprenent aportat per la paleogenòmica. L'anàlisi realitzada per l'equip de Pääbo d'un petit fragment de falange infantil procedent de nivells datats entre 48.000 i 30.000 anys de la cova de Deníssova, a la serralada d'Altai a Sibèria, va revelar una seqüència de nucleòtids diferents no sols de la dels humans actuals, sinó també dels neandertals (Krause et al., 2010). Els denisovans, com així van ser anomenats, havien habitat Àsia central i havien arribat a encreuar-se amb els neandertals i amb els humans moderns. De fet, entre les poblacions modernes, el genoma denisovà mostrava les màximes concomitàncies amb els habitants de Papua Nova Guinea. No obstant això, no hi havia rastre de gens denisovans en poblacions molt més pròximes, com els xinesos.

Ens trobem, per tant, davant d'un hominí anterior a neandertals i humans moderns, que va arribar a conviure-hi i fins i tot a encreuar-se. No obstant això, a part d'un parell de molars de grans dimensions i la falange infantil, no sabem res d'aquest misteriós hominí. L'estret parentiu amb els neandertals apuntaria poblacions relictes d' Homo heidelbergensis, però podria tractar-se d'hominins encara més arcaics, tal vegada poblacions relictes d' Homo erectus, que en un moment donat haurien arribat a encreuar-se amb humans moderns a Australàsia. En tot cas, la irrupció dels denisovans ha acabat trencant els motles en què s'havia basat la investigació paleoantropològica fins a l'actualitat.
REFERÈNCIES
Agustí, J., & Lordkipanidze, D. (2005). Los primeros pobladores de Europa. Barcelona: RBA.

Green, R. E., Krause, J., Briggs, A. W., Maricic, T., Stenzel, U., Kircher, M., ... Pääbo, S. (2010). A draft sequence of the Neandertal genome. Science, 328, 710-722. doi: 10.1126/science.1188021

Krause, J., Fu, Q., Good, J. F., Viola, B., Shunkov, M. V., Derevianko, A. P., & Pääbo, S. (2010). The complete mitochondrial DNA genome of an unknown hominin from southern Siberia. Nature, 464, 894-897. doi: 10.1038/nature08976

Krings, M., Stone, A., Schmitz, R. W., Krainitzki, H., Stoneking, & Pääbo, S. (1997). Neandertal DNA sequences and the origin of modern humans. Cell, 90, 19-30. doi: 10.1016/S0092-8674(00)80310-4

Lordkipanidze, D., Vekua, A., Ferring, R., Rightmire, G. P., Agustí, J., Kiladze, G., ... Zollikofer, C. (2005). The earliest toothless hominin skull. Nature, 434, 717-718. doi: 10.1038/434717b

# data[].attributes.attachment_link.title
L'evolució del gènere 'Homo' - Revista Mètode

# data[].attributes.attachment_link.description
En aquest treball es passa revista a les principals qüestions que afecten l'evolució del gènere Homo , com és el cas del seu origen, el problema de la variabilitat en Homo erectus i l'impacte de la paleogenòmica. Encara no s'ha arribat a un consens sobre el candidat australopitecí que va donar lloc als primers representants assignables a Homo .

# data[].attributes.body
film

# data[].attributes.attachment_link.title
Alfa 2019 - Pelicula Completa Español Latino HD | Peli de Accion y Aventuras