# data[].attributes.headline
Ја сам Вањка Жуков. 

# data[].attributes.body
Ја сам Вањка Жуков. Живим у Москви. Учим обућарски занат. Немам родитеље, имам само деду у селу. Нисам срећан у Москви. Газде код којих живим нису добри према мени. Терају ме да радим, да успављујем дете, чистим рибу. Туку ме ако нешто не урадим како треба. Гладан сам, дају ми само кашу и хлеб, а они једу чорбу. Калфе ми се ругају и терају ме да крадем краставце. Сваке ноћи плачем и сећам се како је било лепо у селу. Деда ме је водио да сечемо јелку, госпођа Олга давала ми је бомбоне и учила ме да пишем. Сећам се и маме, док је још била жива. Недостају ми Каштенка и Вјун, који су увек трчали за мном. Мој деда у селу не зна како је мени овде, иначе би одмах дошао да ме води. Зато му пишем писмо. Рекли су ми да само треба да га убацим у поштанско сандуче. Молићу деду да се сажали на мене, несрећно сироче и да што пре дође и врати ме у село.

# data[].attributes.body
Ја сам Аги. Веома сам усамљен. Сваки дан с муком идем у школу, јер ми се деца ругају и кажу да сам глуперда. Моји родитељи су увек запослени и не обраћају пажњу на мене. Стално негде журе. Виђам их само на фотографијама.

Недалеко од мог стана налази се Зачарани замак у коме живи Ема. Можда је необично да ми најбољи пријатељ буде бакица, Али она ме разуме боље него сви остали. Ема је као једно дете које никада није одрасло. Она уме да игра шах без табле и фигура. И да се свађа сама са собом. Купује виолине које не зна да свира и макете авиона. Понекад мислим да је и она усамљена. Она једина саслуша све што имам да кажем, а никада не каже да је то глупо. Чак ни када видим мачку са два тела. Занимљиве су јој све моје игре, води ме у биоскоп и прави ми најукусније колаче. Њене су очи пуне топлине, љубави, смеха, разумевања. Поред ње се осећам прихваћено, иако мама каже да је она једна луда старица.
Мама и тата су се опет преселили у други град. Тежак и болан ми је био растанак од Еме. Мислио сам да ми се цео свет срушио, да су ми одузели све лепе тренутке које сам у животу имао. Међутим, Ема, као сваки прави пријатељ, није ме напустила. Купила је кућу у мом новом граду, и сада опет можемо заједно да улепшавамо овај сурови свет.

# data[].attributes.headline
Ја сам Исидора. Воли

# data[].attributes.body
Ја сам Исидора. Волим да читам, учим, маштам и играм се у свом свету, далеко од остале деце. Свој мир сам нашла у старом бурету у дворишту. То је мој мирни кутак, моје склониште и уточиште. Иако је буре старо, ја сам га улепшала тако што сам унела своје биљке и направила полице по којима сам поређала моје лађе. Да би ово буре било веће, била је потребна само још машта. Стално ми говоре да девојчице треба да шију, плету, кувају, али ја сам другачија. Док друга деца јуре по ливади, а мој брат лови скакавце, ја читам и маштам. Маштам о далеким пределима, морима, острвима која се љуљају као котарице цвећа, глечерима обасјаним плавом светлошћу. Једног дана ћу отпутовати тамо. Видећу те пределе у којима човек бије битку са природом и написаћу књигу о њима. Мој тата је једини који ме разуме. Стално ми говори да ћу постићи све што будем желела, али да су услови за то рад, самоћа и ћутање. Већ сам научила да ћутим и будем сама у свом бурету, остаје ми само још напоран рад.

# data[].attributes.headline
Када су ми родитељи 

# data[].attributes.body
Када су ми родитељи дали име Спасенија, нису очекивали да ће име одредити и моје особине. Ја се увек трудим да помогнем другима, а посебно да их спасим од силеџија. Ја сам борац за правду и равноправност. Љути ме када видим да некога одбацују зато што је другачији, као што је то случај са Анастасом. Анастас је скоро дошао у нашу школу. Нико се не дружи са њим, јер сви мисле да је избачен из школе зато што е силеџија. Само ја знам да је несрећан зато што га је тата напустио. Посвађала сам се са Милицом која га није звала на рођендан. Ако не иде он, ни ја нећу ићи. Ја знам да има много деце која су несрећна у својим породицама. Ми другови треба да их прихватимо и помогнемо им, или их бар мало развеселимо. Зато ћу ја Анастасу набавити пса. И баш ме брига шта ће остали у разреду рећи!

# data[].attributes.headline
Зовем се Анди.  Живи

# data[].attributes.body
Зовем се Анди.  Живим са мамом и сестром Аном. Кућу смо изнајмљивали од господина Беркија. Он ми је поклонио пса Динга, ког сам заволео попут пријатеља.

Пре него што сам га добио био сам веома усамљено дете. Туга за оцем из дана у дан била је све јача и умарала ме је, а онда сам упознао Динга. Били смо слични. Обојица смо волели пустоловине и обојица смо били усамљени. Ја сам туговао за оцем, а он за родитељима. Научио сам Динга да јури зечеве, змије, жабе, лептире. Чак сам га научио да разговара са мном у часовима усамљености. Моја сестра Ана каже да сам се ја заљубио у тог пса. И у праву је. То је пријатељска љубав између човека и пса. После школе бих се игро са њим. Наша игра чинила нас је срећнијим, била је незаборавна. Из дан у дан пас је растао као и ја, а расло је и наше пријатељство. Са Дингом нисам био усамљен. Могао сам да му проверим тајну, нешто што ме тишти, а игра би учинила да сви наши проблеми нестану. Када сам сазнао да се селимо, био сам много тужан што не могу повести Динга. Нисам знао како да се опростим од њега. Нисам могао да га гледам, а да се не растужим.Тих дана сам се осамљивао, хтео сам да растанак поднесем лакше. Знао сам да и Динго осећа да се нешто спрема. Господин Берки је обећао да ће га чувати, али то није чинило да будем мање тужан. На дан одласка везао сам Динга за дрво крај реке, јер сам знао да би ме пратио и да се једино тако можемо растати. Рекао сам му да је он најбољи пријатељ кога ћу икада имати и да ћу га заувек памтити. Срце ми се цепало, а очи ме пекле. Наша кочија је кренула, а Динго се некако ослободио и јурио за нама свом снагом. Са сузама у очима рекао сам возачу да отера Динга. Мој верни пријатељ је и поред тога био упоран, настављао је да нас прати. Тешка срца рекао сам возачу да га удари прутом како би одустао. Динго је цвилео, а ја сам плакао.

Сада живим у новом граду. Упознао сам нове другаре али не и пријатеља попут Динга. И даље мислим на њега. Чим сам стигао овде послао сам писмо господину Беркију да питам као је Динго. Желео сам да мој пријатељ зна да сам морао да одем, али да мислим на њега. Одговор и даље чекам.

# data[].attributes.headline
    Ничу тако забран

# data[].attributes.body
Ничу тако забране са свих страна, а ја никако да се смирим. Стално нешто запиткујем, јурим кроз кукурузе и шумарке, а нова питања само кљуцају. Овај свијет око мене стварно је шашав и будаласт. А будаласти су и сви одрасли око мене. Дјед Раде је увек намрштен и озбиљан, он увек има нека важна посла, као што је печење ракије. Стриц Ниџо је или пијан или мамуран. Они као да никада нису били дјеца. Дјетињаст је једино дедин пријатељ, самарџија Петрак. Он увијек има добру вољу да ме саслуша, па чак и да са мном крене у поход на Мјесец.
Мјесец ми вири кроз прозор и зове ме да му се придружим. Тајанствени путник путује по свијету, њему се остварују све моје жеље. Може ли се до њега? Или је тај пут само за „будале и вантазије“, како каже мој дјед? Петрак је стара скитница, он ће ми показати како се стиже до остварења жеља. Чак и ако их не остваримо, важно је да смо покушали. То мој дјед Раде никада неће разумети.
Али, иако не разуме моје жеље и несташлуке, ја знам да ме он воли. Његова ватрица увек ће ме гријати и чекати ме у долини. Она је сигурност којој се увијек могу вратити, ако се разочарам у новој авантури. Дивно је када око себе имате најближе који вас воле и који вас воде кроз дјетињство и уводе у живот.

# data[].attributes.headline
Занимљивост о аутору:

# data[].attributes.subject
Занимљивост о аутору:

# data[].attributes.body
Игор Коларов се у детињству такође много пута селио. Инспирација за лик Еме била је Игорова бака. О свом детињству и о својим делима Игор је причао:

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
RTS Kulturno-umetnički program - Zvanični kanal

# data[].attributes.headline
Занимљивост о писцу

# data[].attributes.subject
Занимљивост о писцу

# data[].attributes.body
Милован Данојлић је одрастао у селу, у породици са пуно деце. Свакодневно је пешачио до школе по седам километара. Отац му је био веома строг. У шеснаестој години побегао је од куће, бос, и стигао у Београд.

# data[].attributes.attachment_link.title
преузимање (4)

# data[].attributes.headline
Занимљивости о аутору

# data[].attributes.subject
Занимљивости о аутору

# data[].attributes.body
Чехов је са својом у детињству  браћом направио породично позориште и припремао је представе за рођаке и комшије. Понављао је један разред, али је добио стипендију за студије медицине.  Док је студирао, издржавао се објављујући своја дела.

# data[].attributes.attachment_link.title
преузимање (11)

# data[].attributes.headline
На таблу кој

# data[].attributes.body
На таблу која се налази у прилогу поставите биографије писаца:

# data[].attributes.headline
Киш је рекао...

# data[].attributes.subject
Киш је рекао...

# data[].attributes.body
"Опседнут сам искуством из детињства, холокаустом, нестанком оца, успоменама на рано детињство. Морао сам да се ослободим те опсесије. Зато сам писао."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1935, 22. februara u Subotici rođen Danilo Kiš, od oca Eduarda Kiša (do njegove trinaeste godine Eduard Kohn), mađarskog Jevrejina i majke Milice (rođene Dragićević), Crnogorke - kao njihovo drugo dete (prvo je kći Danica rođena 1932).1954. Završava srednju školu na Cetinju. 1957. Postaje član redakcije "Vidika" u čijem uredništvu ostaje do aprila 1960. 1959. Prvi "prelazak granice" kod Sežane, na putu za Pariz. "Tako, rečiprešli smo granicu zvuče u čovekovoj svesti kao kakva čarobna formula posle koje se otvaraju čudesna vrata i predeli Sezama, no čovek odjednom shvati svu laž i neprirodnost tih veštački stvorenih barijera, jer pored prozora voza odmiču i dalje isti večno zeleni borovi, tamne oranice, obrisi planina, jednom rečju isti neizmenjeni pejzaž koji je ostao i saone strane. Osim vavilonskog pomjatanija jazikov, koje je samo zlobna šala bogova, ne postoje nikakve 'prirodne granice', nikakve barijere između planina i oranica i sve je to ljudska izmišljotina i prevara. 'Nebo nema otadžbine.' Ni zemlja nema otadžbine." ("Izlet u Pariz", Varia, 535). Prvi susret s Parizom. "Sedim u Luci Spasa ('Au Port de Salut') već nekoliko noćnih sati i nostalgično pripaljujem svoju gorku 'Zetu' na plamenu sveće. [...] i razmišljam o tome kako sam se ja to zapravo obreo u Parizu i sada sedim kao kakav brodolomac u nekoj intimnoj Luci Spasa. Sedim i pokušava da se setim svojih snova o Parizu, no nikako ne mogu da vidim onu sliku što sam je pomno gradio u sebi, čitajući Baudelairea, Prousta, Mallarmea, Verlainea." (Varia, 223-224). Piše romane Mansarda i Psalam 44. 1960. Završava poslediplomske studije odbranom rada "O nekim odlikama ruskog i francuskog simbolizma". 1961 . Na odsluženju vojnog roka (mart 1961-mart 1962) u Bileći i Delnicama."O, Mansarda je 'poema', i ona je, dakle, kao takva, više eho doživljaja, više kaleidoskop nego li slikovnica. U njoj jedva da ima realnosti i ona izbegava stvarni svet. Ona je transpozicija. Stoga su prave slike, pravi doživljaji iz nje izostali... Putovanje uMansardi je 'putovanje oko moje sobe'." (Skladište, 328) Ženi se Mirjanom Miočinović. Prevodi Lotreamona, Verlena, Kenove Stilske vežbe, rediguje svoje rane prevode pesama Endre Adija. "Adi me je kastrirao. Kao pesnika. Kada mi je bilo dvadeset godina bio sam zaljubljen kao svaki drugi blesavi mladić i počeo sam pisati pesme. [...] U Adijevoj lirici našao sam po jednu pesmu za svako svoje duševno stanje. Pomislio sam čemu onda da pišem? Zato sam ga radije prevodio. Preko njega sam doživeo patnju, ljubav, razne faze života i smrti. Zahvalan sam samo Bogu što sam mogao da ga sretnem i što od mene nije postao jedan loš pesnik. Mnogi prozni pisci se oprobavaju i u lirici, ali od takvih pokušaja uglavnom nastaju samo nedozreli izdanci. Adi me je sačuvao od toga." (Gorki talog iskustva, 251-252). 1963. Tokom selidbe izgubljeno pismo Eduarda Kiša, pismo koje će uPeščaniku postati "Veliko zaveštanje". "U vreme kad sam pisao romanBašta, pepeo negde između šezdeset druge i šezdeset pete, otkrio sam, sa užasom, da je iz naše skromne porodične arhive nestalo jedno pismo, koje sam nekad izvukao iz ratnog meteža kao jedinu prćiju svog detinjstva, pismo, koje sam u okviru svog porodičnog mita nazvao Velikim Zaveštanjem, sa jasnom aluzijom na nesrećnog i ukletog Vijona." (Gorki talog iskustva, 28)

1972. Objavljen roman Peščanik, treća knjiga iz "porodičnog ciklusa". "Peščanik je, čini mi se, savršen kao 'techne', u njemu nema pukotine;Peščanik je ceo jedna pukotina, a ta pukotina jesu 'tesna vrata' kroz koja se ulazi u tu knjigu, ta pukotina je njena 'savršenost', njena zatvorenost, njena neaktuelnost, njena hibridnost. I sama rečPeščanik u svim svojim značenjima jeste zapravo metafora za pukotinu, peščanik kao stena od peska jeste proizvod geoloških potresa i napuklina, peščanik kao klepsidra jeste pukotina kroz koju protiče pesak-vreme;Peščanik je slika jednog napuklog vremena, napuklih bića i njihovog napuklog tvorca.Peščanik je savršena 'pukotina'!" (Gorki talog iskustva, 39)

"Tačno je samo to da se ove tri pomenute knjige , - Rani jadi - Bašta, pepeo - Peščanik, u ovom i ovakvom redosledu, s jedne strane možda dopunjuju, te bi mogle stajati tako poređane kao neki svojevrstan bildungsroman u dvostrukoj funkciji, jer se u njima odslikava razvoj zapravo dveju ličnosti, s jedne strane Andreasa Sama, a s druge D.K.-a, i sve bi to bilo krasno i lepo kad tu ne bi postojao jedan čudan zakon po kojem se te knjige uzajamno poništavaju:Rani jadi su sadržani u romanu Bašta, pepeo, dakle anulirani onim drugim, a obe te knjige, pak, sadržane su u trećoj, uPeščaniku, dakle takođe anulirane! I tu nije potrebna nikakva uteha.Rani jadi su skice u bloku, dakako u boji,Bašta, pepeo jeste crtež grafitom na platnu preko kojeg su došle tamne bojePeščanika, guste, pastuozne, prekrile konture iscrtane grafitom, a skice iz bloka prestale su sad već da imaju ikakav smisao i značaj." (Gorki talog iskustva, 52) U jesen počinje "neviđena hajka" oko Danila Kiša i knjige Grobnica za Borisa Davidoviča. "Nemojmo se zavaravati! Polemika okoGrobnice za Borisa Davidoviča bila je u prvom redu politička. Ko je stajao iza svega toga, tek sad možemo videti, mada sam ja, naravno, od samog početka znao odakle duva Košava." (Gorki talog iskustva, 270) 1981. Rastaje se sa Mirjanom Miočinović. Od tada do kraja života sa Pascale Delpech. 1983. U okviru Djela Danila Kiša po prvi put objavljene knjige Noć i magla, Homo Poeticus i zbirka pričaEnciklopedija mrtvih. "To je knjiga [Enciklopedija mrtvih] o ljubavi i smrti, i usudio bih se da kažem da se pažljivijim čitanjem može otkriti da su eros i tanatos, kao teme, koje se provlače kroz sve moje knjige, ovde došli do nekog punijeg izraza. Mislim da je to osnovna stvar koju bih mogao reći o značenjuEnciklopedije mrtvih." (Gorki talog iskustva, 132) U oktobru učestvuje na 48. međunarodnom kongresu PEN-a u Njujorku. Prvi vidljivi znaci bolesti koju američki lekari dijagnosticiraju kao rak pluća. Operisan krajem godine u Parizu. "U naslovnoj priči Enciklopedije mrtvih otac naratorke i glavne ličnosti oboljeva od raka. [...] Bio sam prilično zapanjen kad sam prošlog novembra i sam saznao da imam rak pluća. Rekao sam sebi: to ti je kazna. Period u kojem sam napisao ovu priču podudarao se naravno sa razvojem mojeg sarkoma, moje guke. Ta paralela nije mogla ostati bez značaja za mene." (Gorki talog iskustva, 228).

1989. U martu boravi u Izraelu gde sa ekipom Avala filma i rediteljem Aleksandrom Mandićem snima razgovor sa Evom Nahir i Ženi Lebl, dvema Jevrejkama koje su prošle kroz pakao naših otoka (Golog i drugih). Od 12. do 15. februara 1990. sarajevska televizija emitovala je tu dokumentarnu seriju pod naslovomGoli život.

"Sa šesnaest godina, ako želite da znate, ja sam se izlečio od tih profesorskih pojmova slave, koja se postiže kroz literaturu, od večnosti itd... Delo iščezava u duhu sa smrću. [...] U isto vreme, nije nemogućno da bih, prilikom prelaska reke smrti u Haronovoj barci, voleo sa sobom poneti svoja celokupna dela... pitam se da li bi bilo lakše tako umreti." (Gorki talog iskustva, 180)

# data[].attributes.attachment_link.description
1935, 22. februara u Subotici rođen Danilo Kiš, od oca Eduarda Kiša (do njegove trinaeste godine Eduard Kohn), mađarskog Jevrejina i majke Milice (rođene Dragićević), Crnogorke - kao njihovo drugo dete (prvo je kći Danica rođena 1932). 1954. Završava srednju školu na Cetinju. 1957. Postaje član redakcije "Vidika" u čijem uredništvu ostaje do aprila 1960.

# data[].attributes.headline
Ја сам Пепо Крста. Ж

# data[].attributes.body
Ја сам Пепо Крста. Живим у каменој кући на крају улице. Мој сваки дан је проведен без љубави и пажње, а свака ноћ уз батине и плакање. Мој отац много пије и не воли ме. Сваке ноћи кад изађе из куће, јасно ми је да ће отићи у оближњу кафану. Мама остаје у кући да по целу ноћ плаче. Када се тата ујутру врати, мајка га чека испред врата и изува му блатњаве чизме. А ја стрепим, гледам кроз прозор када ће отац наићи и смишљам где да се сакријем. Не волим да се дружим са децом и не зовем другове да дођу. Срамота ме је да виде тату како виче. Волео бих да имам нормалну породицу. Одувек сам желео да живим као моје комшиjе чији тата има дућан, никада не пије и не туче их. Волео бих да мој тата буде као и остали очеви који воле и мазе своју децу. Или да барем мама не буде толико тужна!

# data[].attributes.body
Креирање аватара
Замислите физички изглед књижевног јунака. Направите његов карактер помоћу једног од понуђених алата за креирање аватара и поставите га на одговарајуће место на табли. Потрудите се да физички изглед (израз лица, одећа) буде у складу са  оним што је наведено у самом делу.
https://avatarmaker.com/
https://pickaface.net/create-avatar.html

# data[].attributes.headline
Други задатак: 

# data[].attributes.subject
Други задатак: 

# data[].attributes.body
Представљање
Напишите састав на тему Ја сам... (додајте име јунака). Пишући у првом лицу, а поштујући садржај самог дела, истакните најважније чињенице о јунаку, опишите његове особине, осећања.
Текст обавезно куцајте ћирилицом, поштујући правописна правила.

# data[].attributes.headline
Трећи задатак:

# data[].attributes.subject
Трећи задатак:

# data[].attributes.body
Помоћу алата који нуди Падлет направите аудио снимак свог текста и поставите га на таблу. Потрудите се да текст прочитате гласно и изражајно.

# data[].attributes.headline
Четврти задатак: 

# data[].attributes.subject
Четврти задатак: 

# data[].attributes.body
Писмо
Из улоге лика о коме сте писали напишите писмо другом јунаку који се налази на табли. Писмо унесите као коментар испод одговарајућег састава. Потрудите се да се у писму осврнете на оно што је исказано у саставу на који одговарате, као и да поштујете особине јунака кога сами представљате.

# data[].attributes.headline
Пети задатак: 

# data[].attributes.subject
Пети задатак: 

# data[].attributes.body
Занимљивост о аутору
Пронађите на интернету занимљивост о аутору дела које сте представили и напишите то на новој картици у одговарајућој колони. Обавезно у коментару наведите извор који сте користили.

# data[].attributes.headline
Шести задатак:

# data[].attributes.subject
Шести задатак:

# data[].attributes.body
Постави на мапу...
Пронађите најважније биографске податке о аутору дела и поставите их на таблу која се налази на крају. Картицу са подацима о писцу сместите на одговарајуће место на мапи, означавајући место његовог рођења. Упутство како да користите Падлет мапу можете наћи у следећем туторијалу:
https://youtu.be/rN1MPPg_A1A

# data[].attributes.headline
На следећој 

# data[].attributes.body
На следећој страници можете гласати за рад који сматрате најбољим и написати повратну информацију о реализованим активностима:

# data[].attributes.attachment_link.title
Евалуација - brainstorming and voting | tricider

# data[].attributes.attachment_link.description
Гласајте за радove који вам се највише свиђају. Напишите позитивне и конструктивне коментаре. Наведите шта вам се допало у раду, а шта мислите да би могло бити боље.

# data[].attributes.headline
    Ја сам Аска, ни 

# data[].attributes.body
Ја сам Аска, ни још овца, ни више јагње. Одувек сам желела да будем балерина, али су се сви противили мојој жељи. Говорили су мојој мајци да је игра опасна и варљива и да треба да будем мирна овца домаћица. Али ја то нисам желела, а ни школу баш нисам волела. Зато ме је мама уписала у балетску школу, иако су сви то осуђивали.
Била сам захвална мами и постала сам најбоља ученица. Али ни то ме није смирило, наставила сам да лутам шумама и пропланцима, уживам у лепоти природе, не бојећи се ничега. Играла сам тако сама, замишљајући да сам чувена балерина. Ипак, мама је била у праву да је шума пуна опасности. Кад сам најмање очекивала, испред мене се појавио вук. Када сам га видела, крв ми се заледила а ноге укрутиле. Отворила сам уста да позовем помоћ, али гласа није било. „Умрећу, ово је крај“, помислила сам. Кад је већ тако, желела сам да последње тренутке живота проведем радећи оно што највише волим – играјући. Изводила сам све покрете које сам знала, а када сам их све извела, измишљала сам нове. Нисам ни знала колико је времена прошло ни шта ради вук. Плесала сам у заносу, умор нисам осећала. А онда се чуо пуцањ...
Схватила сам да ми је игра помогла да збуним вука који је био толико занесен мојом игром да ме није напао. Нисам ни слутила шта све умем и могу. Најтежи тренуци мога живота претворили су се у најлепше. Једног дана, када постанем чувена балерина, поставићу на сцену балет који ћу назвати Игра за живот, у коме уметност побеђује свако зло, па и саму смрт.

# data[].attributes.headline
Зовем се Гиле. Волим

# data[].attributes.body
Зовем се Гиле. Волим да се дружим са децом из мог краја. Омиљена забава нам је да крадемо воће. Највише волимо дуње и шљиве. Али, забаву нам прекида Чича Јордан, чувар воћњака. Он целог живота ратује са децом. Носи велику мотку и тера нас када беремо воће. Али ипак никада нас не туче, само нам прети. Увек нас пусти да побегнемо. Мој отац је казначеј. Много је строг и бије ме. Када би сазнао да сам крао воће, умлатио би ме. Моји другови нису прави другови. Они ме увек оставе самог, а они побегну. Још ми се ругају и туже ме оцу. Чича Јордан, срећом, има разумевања за мене. Он зна да ми је отац строг и увек ме пусти. Жалостан сам што су моји другови такви. Али сам срећан што постоје тако племенити људи као што је Чича Јордан.

# data[].attributes.headline
Ја сам Душанка Џамић

# data[].attributes.body
Ја сам Душанка Џамић, из села Велика Врбница. Живим са мајком Мионом и браћом Огњеном и Сенадином. Отац ми је погинуо у рату. Мајци је било веома тешко док смо ми били мали. Морала је сама да ради тешке послове на њиви и сама да брине о нама. Зову је муж жена. Сада је време да ми њој вратимо за сву њену пожртвованост и љубав према нама. Ја се трудим да је одменим у кухињи. Умем чак и погачу да умесим. Волим да обрадујем своју нану, а посебно старијег брала. Он је завршио школу, а сада се труди да одмени мајку на њиви. Кад пође на њиву, спремићу му ручак – оно што он највише воли. Послаћу му и чутурицу вина, да се окрепи када се умори. Мајка ће бити поносна на мене. Волела бих да се и ја једнога дана удам и имам добру децу као моја мајка.

# data[].attributes.headline
Занимљивост о писцу

# data[].attributes.subject
Занимљивост о писцу

# data[].attributes.body
Милован Глишић је рођен у селу у коме није био школе, па је уз помоћ родитеља научио да чита и пише. У школу је кренуо тек у други разред, а први разред гимназије уписао је тек са седамнаест година.

# data[].attributes.headline
Завршна активност:

# data[].attributes.subject
Завршна активност:

# data[].attributes.body
Евалуација:
Оцените радове и гласајте за најбоље:

# data[].attributes.attachment_link.title
Евалуација - brainstorming and voting | tricider

# data[].attributes.attachment_link.description
Гласајте за радove који вам се највише свиђају. Напишите позитивне и конструктивне коментаре. Наведите шта вам се допало у раду, а шта мислите да би могло бити боље.

# data[].attributes.headline
Душан и Нађа

# data[].attributes.subject
Душан и Нађа

# data[].attributes.headline
Теодора и Иван

# data[].attributes.subject
Теодора и Иван

# data[].attributes.headline
Урош и Петар

# data[].attributes.subject
Урош и Петар

# data[].attributes.headline
Марија и Сара М.

# data[].attributes.subject
Марија и Сара М.

# data[].attributes.headline
Андреј и Давид

# data[].attributes.subject
Андреј и Давид

# data[].attributes.headline
Матеја и Богдан

# data[].attributes.subject
Матеја и Богдан

# data[].attributes.headline
Занимљивост о ауторки

# data[].attributes.subject
Занимљивост о ауторки

# data[].attributes.body
Гроздана Олујић је писала о детињству великих личности, али је најпознатија по својим бајкама за децу. Бајке је почела да пише како би обрадовала свог сина. Схватила је да модерно дете не жели да слуша како је вук појео Црвенкапу, него Црвенкапа вука.

# data[].attributes.headline
Сара Ј. и Јован

# data[].attributes.subject
Сара Ј. и Јован

# data[].attributes.headline
Занимљивост о ауторки

# data[].attributes.subject
Занимљивост о ауторки

# data[].attributes.body
Владислава Војновић је написала "Приче из главе" на наговор своје ћерке, којој је причала приче. Она пише о јунацима који имају исте проблеме као деца која читају њене књиге.

# data[].attributes.attachment_link.title
Druženje dece s piscem, Vladislava Vojnović

# data[].attributes.headline
Јана и Анђелија

# data[].attributes.subject
Јана и Анђелија

# data[].attributes.headline
Занимљивости о писцу

# data[].attributes.subject
Занимљивости о писцу

# data[].attributes.body
Јунаке својих дела Бранко Ћопић је заснивао на стварним личностима које је познавао у детињству. Лик Николетине Бурсаћа написан је према дечаку који је штитио малог Бранка. О свом детињству Бранко је често и радо причао. Ово је један од старих снимака у којима писац прича о свом школовању.

# data[].attributes.headline
Бојана и Миљан

# data[].attributes.subject
Бојана и Миљан

# data[].attributes.headline
Занимљивост о писцу

# data[].attributes.subject
Занимљивост о писцу

# data[].attributes.body
Андрићев отац је преминуо од туберкулозе када је Иво био двогодишњи дечак. Пошто је мајка остала без новца, послала га је у Вишеград код тетке и теча. Тај град у коме је провео детињство биће тема његовог најпознатијег романа На Дрини ћуприја.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У Матици рођених цркве Светог Ивана Крститеља у Травнику, под редним бројем 70, стоји да је 9. октобра 1892. године рођен Иван, син Антуна Андрића, подворника и Катарине Андрић, рођене Пејић. Будући велики српски писац родио се у Травнику стицајем околности, док му је мати боравила у гостима код родбине. Андрићеви родитељи били су Сарајлије: очева породица деценијама је била везана за овај град у којем се традиционално бавила кујунџијским занатом. Осим бављења истим послом, чланове рода Андрићевих везивала је и зла коб туберкулозе: многи пишчеви преци, укључујући и све његове стричеве, подлегли су јој у младости, а сам Андрић без оца је остао као двогодишњи дечак. Суочавајући се са беспарицом, Катарина Андрић свога јединца даје на чување мужевљевој сестри Ани и њеноме мужу Ивану Матковшик у у Вишеград. У граду који ће, више него иједно друго место, обележити његово стваралаштво, гледајући свакодневно витке стубове на Дрини ћуприје, Андрић завршава основну школу, а потом се враћа мајци у Сарајево, где 1903. године уписује Велику гимназију, најстарију босанско-херцеговачку средњу школу. За гимназијских дана, Андрић почиње да пише поезију и 1911. године у Босанској вили објављује своју прву песму „У сумрак". Као гимназијалац, Андрић је ватрени поборник интегралног југословенства, припадник је напредног националистичког покрета „Млада Босна" и страствени је борац за ослобођење јужнословенских народа Аустроугарске монархије.

Добивши стипендију хрватског културно-просветног друштва „Напредак", Андрић октобра месеца 1912. године започиње студије на Мудрословном факултету Краљевског свеучилишта у Загребу. У граду на Сави, он помало учи, помало посећује салоне, дружећи се са загребачком интелигенцијом од које ће на њега посебно велики утицај имати двадесет година старији Матош.Наредне године прелази у Беч где слуша предавања из историје, философије и књижевности. Бечка клима му не прија и он, хередитарно оптерећен осетљивим плућима, често болује од упала. Обраћа се за помоћ свом гимназијском професору и добротвору, Тугомиру Алауповићу, и већ следеће године прелази на Философски факултет Јагелонског универзитета у Кракову. Интензивно учи пољски језик, упознаје културу и слуша предавања врхунских професора. Све време пише рефлексивне песме у прози, а у јуну месецу 1914. године Друштво хрватских књижевника у Загребу објављује му шест песама у прози у панорами Хрватска млада лирика.

На Видовдан, 28. јуна 1914. године, на вест о сарајевском атентату и погибији Надвојводе Франаца Фердинанда, Андрић пакује своје оскудне студентске кофере и напушта Краков: затомљени инстинкт бившег револуционара гони га у земљу, на поприште историје. Одмах по доласку у Сплит, средином јула, аустријска полиција хапси га и одводи прво у шибенску, а потом у мариборску тамницу у којој ће, као политички затвореник, остати до марта 1915. године. Међу зидовима марбуршке тамнице, у мраку самице, „понижен до скота", Андрић интензивно пише песме у прози.

По изласку са робије, Андрић бива бачен у конфинацију у Овчарево и Зеницу где остаје све до лета 1917. године. Због поновљене болести плућа, одмах одлази на лечење у Загреб, у чувену Болницу Милосрдних сестара, стециште хрватске интелигенције која се клонила учешћа у рату, на страни Аустрије. Ту Андрић, заједно са конте Ивом Војновићем, дочекује општу амнестију и активно се укључује у припреме првог броја часописа Књижевни југ. Истовремено, пажљиво довршава књигу стихова у прози која ће под називом Еx Ponto бити објављена у Загребу 1918. године са предговором Ника Бартуловића. У Загребу га и затиче слом Аустроугарске монархије, а потом и уједињење и стварање Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца. У данима који непосредно претходе формалном уједињењу, Андрић у тексту „Незвани нека шуте" објављеном у загребачким Новостима, оштро одговара на прве симптоме неслоге у држави која још није ни створена и позива на јединство и разум.

Незадовољан атмосфером у Загребу, Андрић поново моли помоћ др Тугомира Алауповића и већ почетком октобра 1919. године почиње да ради као чиновник у Министарству вера у Београду. Судећи према писмима која пише пријатељима, Београд га је срдачно прихватио и он интензивно учествује у књижевном животу престонице, дружећи се са Црњанским, Винавером, Пандуровићем, Сибетом Миличићем и другим писцима који се окупљају око кафане Москва. Већ почетком 1920. године Андрић започиње своју врло успешну дипломатску каријеру постављењем у Посланству при Ватикану. Те године загребачки издавач Кугли објављује нову збирку песама у прози Немири, а издавач С. Б Цвијановић из Београда штампа приповетку „Пут Алије Ђерзелеза".

С јесени 1921. године Андрић је постављен за чиновника у Генерални конзулат Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца у Букурешту, а исте године започиње сарадњу са Српским књижевним гласником објављујући у броју 8 причу „Ћоркан и Швабица". Године 1922. премештен је на рад у Конзулат у Трсту. Током те године штампа још две приповетке („За логоровања" и „Жена од слонове кости"), циклус песама „Шта сањам и шта ми се догађа" и неколико књижевних приказа. Почетком 1923. године он је вицеконзул у Грацу. Будући да није завршио факултет, прети му отказ у Министарству спољних послова. Између могућности да факултет заврши државним испитом или одбраном доктората, Андрић бира другу могућност и у јесен 1923. године уписује се на Философски факултет у Грацу. Током ове године Андрић је објавио неколико приповедака од којих се неке сврставају међу његова најзначајнија прозна остварења: „Мустафа Маџар", „Љубав у касаби", „У мусафирхани" и „Дан у Риму". У јуну месецу 1924. године у Грацу је одбранио докторску тезу Развој духовног живота у Босни под утицајем турске владавине. Петнаестог септембра, пошто је одбранио докторат, стиче право да се врати у дипломатску службу. Крајем године прелази у Београд у Политичко оделење Министарства иностраних дела. Ове године појављује се Андрићева прва збирка прича у издању Српске књижевне задруге у коју, поред неких већ објављених у часописима, улазе и нове - „У зиндану" и „Рзавски брегови". На предлог Богдана Поповића и Слободана Јовановића, године 1926, Иво Андрић бива примљен за члана Српске академије наука и уметности, а исте године у Српском књижевном гласнику објављује приповетке „Мара милосница" и „Чудо у Олову". Октобра месеца бива постављен за вицеконзула Генералног конзулата Краљевине Југославије у Марсеју. Следеће године, три месеца проводи на раду у Генералном конзулату у Паризу: готово све слободно време у Паризу Андрић проводи у Националној библиотеци и Архиву Министарства иностраних послова проучавајући историјску грађу о Босни с почетка деветнаестог века и читајући кореспонденцију Пјера Давида, француског конзула у Травнику. С пролећа 1928. године премештен је за вицеконзула у Посланству у Мадриду. Те године објављује приче „Олујаци", „Исповијед" и „Мост на Жепи". Средином следеће године прелази у Брисел, на место секретара посланства, а у Српском књижевном гласнику појављује се његов есеј „Гоја". Већ 1. јануара 1930. године у Женеви почиње да ради као секретар сталне делегације Краљевине Југославије при Друштву народа. Те године објављује есеј о Симону Боливару, причу „Код казана" и текст „Учитељ Љубомир". У Београду следеће године излази и друга књига приповедака код Српске књижевне задруге у којој се, поред прича раније објављених у часописима, први пут у целини штампају „Аникина времена", а у календару-алманаху сарајевске Просвјете појављује се путопис „Португал, зелена земља". Године 1932. Андрић објављује приповетке „Смрт у Синановој текији", „На лађи" и запис „Летећи над морем". У марту месецу 1933. године враћа се у Београд као саветник у Министарству иностраних послова. Иако интензивно пише, ове године објављује само приповетку „Напаст" и неколико записа. Исте године, 14. новембра писмом одговара др Миховилу Комболу и одбија да његове песме буду уврштене у Антологију новије хрватске лирике: „...Не бих никада могао учествовати у једној публикацији из које би принципијелно били искључени други наши мени блиски песници само зато што су или друге вере или рођени у другој покрајини. То није моје веровање од јуче него од моје прве младости, а сад у зрелим годинама таква се основна вредновања не мењају". Следеће године унапређен је за саветника 4. групе 2. степена Министарства иностраних послова. Постаје уредник Српског књижевног гласника и у њему објављује приповетке „Олујаци", „Жеђ" и први део триптиха „Јелена, жена које нема". Постаје начелник политичког одељења Министарства иностраних дела 1935. године и станује у хотелу Ексцелзиор. Штампа приповетке „Бајрон у Синтри", „Деца", есеј „Разговор с Гојом" и један од својих значајнијих књижевноисторијских текстова - „Његош као трагични јунак косовске мисли". Током следеће године Српска књижевна задруга штампа другу књигу Андрићевих приповедака која, међу онима које су објављиване у часописима, садржи још и приче „Мила и Прелац" и „Свадба". Андрићева дипломатска каријера иде узлазном линијом и он у новембру месецу 1937. године бива именован за помоћника министра иностраних послова. Те године добија и висока државна одликовања Пољске и Француске: Орден великог командира обновљене Пољске и Орден великог официра Легије части. Иако окупиран дипломатском службом, Андрић током ове године објављује приче „Труп" и „Ликови", а исте године у Бечу, прикупљајући грађу о конзулским временима у Травнику, у Државном архиву проучава извештаје аустријских конзула у Травнику од 1808. до 1817. године - Паула фон Митесера и Јакоба фон Паулића. Почетком 1938. године појављује се прва монографија о Андрићу из пера др Николе Мирковића.

Дипломатска каријера Иве Андрића током 1939. године доживљава врхунац: првог априла издато је саопштење да је Иво Андрић постављен за опуномоћеног министра и изванредног посланика Краљевине Југославије у Берлину. Андрић стиже у Берлин 12. априла, а 19. априла предаје акредитиве канцелару Рајха - Адолфу Хитлеру. У јесен, пошто су Немци окупирали Пољску и многе научнике и писце одвели у логоре, Андрић интервенише код немачких власти да се заробљеништва спасу многи од њих. Политичари у Београду, међутим, не рачунају баш увек на свога посланика, и многе контакте са немачким властима одржавају мимо Андрића. Писац и у таквим околностима објављује: приповетка „Чаша" и записи „Стазе" и „Вино" излазе у Српском књижевном гласнику током 1940. године. У рано пролеће 1941. године Андрић надлежнима у Београду нуди оставку: „...Данас ми у првом реду службени а затим и лични многобројни и императивни разлози налажу да замолим да будем ове дужности ослобођен и што пре повучен са садашњег положаја..." Његов предлог није прихваћен и 25. марта у Бечу, као званични представник Југославије присуствује потписивању Тројног пакта. Дан после бомбардовања Београда, 7. априла, Андрић са особљем Посланства напушта Берлин. Потом одбија понуду немачких власти да иде у безбеднију Швајцарску, али без осталих чланова Амбасаде и њјихових породица: бира повратак у окупирани Београд. Новембра месеца бива пензионисан, али одбија да прима пензију. Живи повучено у Призренској улици, као подстанар код адвоката Бране Миленковића. Одбија да потпише Апел српском народу којим се осуђује отпор окупатору. Пише писмо Српској књижевној задрузи да за време док „народ пати и страда" не објављује његове приповетке. У тишини своје изнајмљене собе, пише прво Травничку хронику, а крајем 1944. године окончава и На Дрини ћуприју. Оба романа објавиће у Београду неколико месеци по завршетку рата, а концем 1945. године у Сарајеву излази и роман Госпођица.

Прве послератне године постаје председник Савеза књижевника Југославије и потпредседник Друштва за културну сарадњу са Совјетским Савезом и већник III заседања ЗАВНОБИХ-а. Током 1946. године живи у Београду и Сарајеву, постаје редован члан САНУ. Те године, међу осталим, објављује приповетке „Злостављање" и „Писмо из 1920. године". Следеће године постаје члан Президијума Народне скупштине НР Босне и Херцеговине и објављује „Причу о везировом слону", неколико текстова о Вуку Караџићу и Његошу, а током 1948. године први пут ће бити штампана „Прича о кмету Симану". Наредних неколико година врло активно бави се јавним пословима, држи предавања, говори на јавним скуповима, као члан различитих делегација путује у Совјетски Савез, Бугарску, Пољску, Француску, Кину. Објављује углавном краће текстове, одломке приповедака, приче „Бифе Титаник" (1950), „Знакови" (1951), „На сунчаној страни", „На обали", „Под Грабићем", „Зеко" (1952), „Аска и вук", „Немирна година", „Лица" (1953). Године 1954. постаје члан Комунистичке партије Југославије. Први потписује Новосадски договор о српскохрватском књижевном језику. Те години штампа у Матици српској Проклету авлију , а приповетка „Игра" појављује се 1956. године.

Године 1958. у шездесет шестој години, Иво Андрић се венчава са својом дугогодишњом љубављу - Милицом Бабић, костимографом Народног позоришта из Београда, удовицом Ненада Јовановића. Са женом се сели у свој први стан - у Улици Пролетерских бригада 2а. Те године објављује приповетке „Панорама", „У завади са светом" и једини предговор који је икада за неку књигу написао: уводни текст за књигу Зуке Џумхура „Некролог једној чаршији".

„За епску снагу" којом је „обликовао мотиве и судбине из историје своје земље", Иво Андрић је 1961. године добио Нобелову награду.

Беседом „О причи и причању" у којој је изложен његов списатељски вјерују, 10. децембра 1961. године захвалио је на признању. Иако су до тада његова дела превођена на многе језике, после додељивања награде почиње велико интересовање света за дела писца са Балкана и његови се романи и приповетке штампају на преко тридест језика. Иако одбија многе позиве, тих година Андрић борави у Шведској, Швајцарској, Грчкој, Египту. Целокупни износ Нобелове награде поклонио је из два дела библиотечком фонду Босне и Херцеговине. Уз то, веома често учествује у акцијама помоћи библиотекама и даје новац у хуманитарне сврхе. Године 1963. код Удружених издавача (Просвета, Младост, Свјетлост и Државна заложба Словеније) излазе прва Сабрана дела Иве Андрића у десет томова. Наредне године борави у Пољској где у Кракову бива промовисан за почасног доктора Јагелонског универзитета. Пише веома мало, али се његове књиге непрекидно прештампавају и у земљи и иностранству. У марту месецу 1968. године Андрићева жена Милица умире у породичној кући у Херцег Новом.

Следећих неколико година Андрић настоји да своје друштвене активности сведе на најмању могућу меру, много чита и мало пише. Здравље га полако издаје и он често борави у болницама и бањама на лечењу. Тринаестог марта 1975. године свет ће напустити један од највећих стваралаца на српском језику, писац митотворне снаге и мудри хроничар балканског караказана.

Мање позната послератна лична документа Иве Андрића
Лична карта Иве Андрића, 1951.

Војна књижица Иве Андрића, 1952.

Евидентни лист за пријем у КПЈ, 1955.

# data[].attributes.attachment_link.title
Биографија Иве Андрића

# data[].attributes.attachment_link.description
У Матици рођених цркве Светог Ивана Крститеља у Травнику, под редним бројем 70, стоји да је 9. октобра 1892. године рођен Иван, син Антуна Андрића, подворника и Катарине Андрић, рођене Пејић. Будући велики српски писац родио се у Травнику стицајем околности, док му је мати боравила у гостима код родбине.

# data[].attributes.headline
Анђелија и Емилија

# data[].attributes.subject
Анђелија и Емилија