# data[].attributes.body
Novelle af Naja Marie Aidt

# data[].attributes.attachment_link.title
Ekko Shortlist præsenterer: Et børnehjem

# data[].attributes.attachment_link.description
Filmmagasinet Ekko er et magasin om film og medier. Det er anmeldelser, essays, analyser og baggrund, store interviews med hjemlige såvel som internationale filmikoner - skrevet af danske og internationale kritikere, filmfolk, journalister og kulturpersonligheder.

# data[].attributes.attachment_link.title
Debat_ Omsorgssvigt_ Man får aldrig børnehjemmet u (e30087ff)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mareridt på drengehjemmet
Denne artikel blev bragt første gang i 2009.
Børnene på drengehjemmet Godhavn i Nordsjælland blev i 1960' erne udsat for medicinske forsøg, tæsk og ydmygelser. Fysiske overgreb skete også på andre statslige børnehjem, og for en del af børnene endte det senere i livet med misbrug eller selvmord.

Drengehjemmet i Tisvilde tegnede en mørk silhuet mod nattehimlen, da bilen med Ole Hansen i 1963 svingede ind på Godhavnsvej efter endnu et flugtforsøg. Kun i stueetagen på forstanderens kontor ved siden af spisesalen brændte lyset stadig.

Ole fik en urolig følelse i kroppen, for han vidste, der kun kunne være én årsag til, at forstander Beck ventede oppe.

Den nat lignede Ole med sit kommunefarvede hår, der faldt lidt ned i panden, de fleste andre 14-årige drenge. Ifølge papirerne fra drengehjemmet vejede han 55 kilo, var 172 centimeter høj, og så var han bleg.

Alligevel var han med træsko og en grov arbejdsjakke let at kende som en ' godhavnsdreng' på flugt, og derfor var det heller ikke svært for en restauratør i Hillerød at få mistanke og alarmere politiet, da han så ham vandre alene rundt.

Men Ole havde en plan. For at komme ud af kniben og slippe for Godhavn opgav han et falskt navn. Betjenten gennemskuede ham dog på stedet og tilkaldte en lærer fra drengehjemmet, som hurtigt kom for at hente den skuffede flygtning hjem.

"Jeg vidste, at der var tæsk på vej. Det var ikke nogen rar køretur, og jeg var bange med god grund", siger Ole Hansen, der 46 år senere tydeligt husker det efterfølgende besøg hos forstanderen Christian Beck.

Beck havde store hænder og kunne godt slå hårdt

Ole Hansen

Efter tidligere flugtforsøg var han sluppet med en på siden af hovedet, men så let gik det ikke denne gang. Det vidste han godt, da læreren fulgte ham over gruset på gårdspladsen og hen til forstanderens kontor.

Christian Beck ventede foran skrivebordet i sit sædvanlige mørke jakkesæt og så vredt på Ole, idet han trådte ind. Straks blev han bombarderet med spørgsmål, han ikke havde en levende chance for at svare rigtigt på. Hvert svar kvitteredes med en tung lussing.

"Beck havde store hænder og kunne godt slå hårdt. Han gik virkelig amok", fortæller Ole Hansen.

Natten tilbragte Ole ikke på sin vante plads i sovesalen, hvor han ellers sov sammen med 50 andre drenge i rækker af jernsenge, der stod alene i rummet. Her var ingen plads til sengeborde eller andre møbler, så drengenes eneste privatliv gemte de i en lille skuffe, de hver havde i dagligstuen.

I stedet overnattede han på sygesalen, hvor tilskadekomne sov.

Omsorgssvigt

Ole Hansens historie er ikke enestående. I dag er han 51 år og søger sammen med hundredvis af andre tidligere anbragte svar på, hvorfor de blev udsat for overgreb som medicinske forsøg, daglige tæsk og psykisk mishandling.

I en årrække har de i foreningen Godhavnsdrengene kæmpet for at få sandheden frem, men er gang på gang blevet mødt af modstand fra politikerne.

Og Godhavnsdrengene er langt fra de eneste, der fortæller om, hvordan staten svigtede dem som små. På en række andre børnehjem er der beretninger om gentagne tilfælde af omsorgssvigt.

Et af stederne er Viskinge Børnehjem ved Kalundborg. Det var i 1960' erne et hjem for børn, der ikke nødvendigvis havde andre problemer end forældre uden penge. Trods det var systematisk fysisk afstraffelse, sadismelignende tilstande og psykisk tortur hverdagskost. Det har to tidligere anbragte valgt at stå frem og fortælle om.

Mens de stadig boede på hjemmet, klagede de uafhængigt af hinanden til myndighederne over de urimelige overgreb, de var vidne til. Men staten greb ikke ind og ændrede på forholdene. Det ser de begge som et direkte svigt.

En af drengene er 51-årige Valther Birger Jensen, der var tre år, da han i 1960 blev anbragt på Viskinge. Han glemmer aldrig forstanderinden, der hver eneste dag slog børnene med alt fra våde viskestykker og børster til bøjler og pinde.

"Det er en tid, som man forsøger at få bearbejdet, så man kan få den til at bundfalde i sindet. Det var ikke noget med tryghed eller kærlighed, og jeg kan godt blive misundelig på de børn, der har haft en tryg opvækst", siger Valther Birger Jensen.

Han lider ikke længere af mareridt, men glemmer alligevel aldrig de dage, hvor forstanderinden vaskede drengene ved at spule dem med en haveslange. For børnene blev vaskedagene og de andre overgreb dog hurtigt en normal og naturlig del af hverdagen.

Samme oplevelse havde Kristian Tofte Petersen, der som 11-årig flyttede ind på Viskinge i 1958. Han beskriver sin tid på børnehjemmet som den længste i sit liv.

Fem år, han allerhelst ville rive ud af kalenderen, men også han mindes de frygtelige vaskedage.

"Det var forstanderindens store fornøjelse, når vi blev skrækslagene. Hun stod der med gummiforklæde og gummistøvler og cigar i munden og skreg så uhyggeligt af grin, når hun spulede os med vandslangen.

Hun lignede en heks. Der var nærmest panikagtig skræk og angst hos børnene, når hun var til stede. Der spredte sig sådan en knugende tavshed", siger Kristian Tofte Petersen.

Manglende tilsyn

Mange lignende historier om de danske børnehjem er samlet på Dansk Forsorgsmuseum i Svendborg, hvor museumsinspektør Maria Rytter i årevis har indsamlet viden om børneforsorgen i Danmark.

Hun er ikke i tvivl om, at omsorgssvigtet var vidt udbredt, og at det offentlige tilsyn, som skulle forhindre overgrebene, ikke virkede.

Ingen sagde noget. Af frygt for konsekvenserne turde ingen tale frit

Poul Whitta, tidl. inspektør

"Børneforsorgsområdet har i det meste af det tyvende århundrede været omgærdet af fortielser og tabuer. Denne lukkethed har betydet, at uheldige og indimellem måske forfærdelige ting har kunnet ske. Der var tale om offentligt tilsyn, som skulle forhindre disse ting, men tilsynet virkede ikke alle steder efter hensigten eller loven". Det bekræfter Poul Whitta, der var inspektør i Børneforsorgen i 1960' erne.

Dengang krævede loven tilsynsbesøg på institutionerne to gange om året, men tidsplanen var presset, og mange af besøgene blev overfladiske.

I et indlæg i foreningen Godhavnsdrengenes hvidbog fra 2007 skriver Poul Whitta, at det først var efter tiden som inspektør, det gik op for ham, hvor svært det havde været at afdække de kritisable forhold.

"Forstander, personale og elever søgte meget ofte at sløre og dække over den barske virkelighed. Ingen turde afsløre vanskeligheder, endsige uhyrligheder. Ingen sagde noget. Af frygt for konsekvenserne turde ingen tale frit", skriver han.

Han skriver også, hvordan hans tidligere chef forklarede, at det var svært at ændre på forholdene.

"Vi kan ikke afskedige forstandere på grund af mere eller mindre løse rygter. Vi må fare med forståelse og rimelighed", lød det fra chefen.

Almindeligt begavet

Ole Hansen blev anbragt på Godhavn 17.

april 1962, fordi han ligesom de andre drenge fik betegnelsen vanskelig. Selv om han i sine skolepapirer var beskrevet som et almindeligt begavet barn, der klarede sig godt i dansk og regning, pjækkede han jævnligt fra den almindelige skole i Sorø.

Desuden var han lidt for kreativ, når han skulle skaffe lommepenge, og hans skoleleder skrev inden anbringelsen i 1962, at Ole ' havde været ude og samle ulandsbistand til sig selv'.

En dag stjal han en togkonduktørs billetblok på Slagelse station - og blev opdaget.

Det var uden et farvel hjemmefra, da han to dage senere blev hentet af myndighederne, der eskorterede ham til drengehjemmet.

Drengehjemmets psykiater Ib Ostenfeld om de medicinske forsøg på Godhavn:

"Den gode virkning, vi har set af disse midler, er et bevis på, at den dybeste årsag til den afvigende adfærd ikke kan søges i simpel forståelig uefterrettelighed eller opsætsighed, men bunder i en nervøst betinget indre urotilstand, som dæmpes ved disse lægemidler idet jeg dog bemærker, at behandlingerne endnu må betragtes som forsøg". "Periodiske tilfælde af ' grumset' humør, såkaldte dysforier, pludselig ulystbetoning med stærkt affektiv farve, kan give sig udslag i uheldige handlinger, småindbrud, bortløben o. lign. Kan kureres ved en behandling, der minder om epileptiske tilfældes behandling".

Kilde: Artikel i Børnesagens Tidende 1963.

En medarbejder om tilsynet:

"En dag i sommeren 1967 fik vi besked på at direktoratets inspektør ville komme på besøg dagen efter. Alle blev sat i gang med at gøre rent og rydde op, og på dagen var børnene iklædt deres søndagstøj; jeg var den eneste mandlige medarbejder og fik besked på at spille bold med børnene; det var lidt komisk, da børnene alle var i deres ' fine' hvide skjorter". "Flaget var hejst. Vi så inspektøren i ganske få minutter, da han passerede forbi".

En inspektør i Direktoratet for Børneforsorgen om forholdene i 1960' erne:

"Mange institutioner var kun interesserede i at skjule uhyrlighederne - og alt for ofte havde de succes dermed".

Tidligere inspektør i Børneforsorgen Paul Whitta:

"Kontrol af elevernes trivsel var ikke i særlig grad i fokus. Man vidste ikke bedre, end at det lokale tilsyn var virksomt på tilfredsstillende måde, så den centrale kontrol hverken kradsbørstig eller kritisk opsøgende.

Vi ved nu, at elevernes trivsel i flere tilfælde druknede i travlhedens malstrøm". "Ingen turde afsløre vanskeligheder, endsige uhyrligheder. Ingen sagde noget. Af frygt for konsekvensrene turde ingen tale frit". "En tilfredsstillende inspektion kunne umuligt gennemføres på alle hjem".

Kilde: Godhavnsdrengenes hvidbog.

Faren var slet ikke inde i billedet, og Oles mor var cyklet i skoven for at mødes med sin kæreste.

Ole Hansen kom til at tilbringe to år på Godhavn. En tid, han stadig i dag beskriver som et rent helvede.

Da Ole efter sin mislykkede springtur til Hillerød blev vækket på sygesalen, var straffen stadig ikke udstået. Han blev sendt til konsultation hos drengehjemmets egen tilsynsførende psykiater, Ib Ostenfeld, der fra omkring 1960 udførte medicinske forsøg med stærkt vanedannende psykofarmaka som amfetamin og valium på flere hundrede af Godhavns drenge.

Fra den dag også på Ole Hansen.

"Jeg aner ikke, hvad det var, jeg tog. Jeg ved heller ikke, hvor længe det stod på, men jeg kan huske, at jeg havde rigtig mange samtaler med dr. Ostenfeld", siger Ole Hansen, som kun ved, at han fik piller hver morgen og aften.

Psykiateren Ib Ostenfeld beskrev i 1963 selv medicineringen af drengene på Godhavn i en artikel til Børnesagens Tidende, hvor han gjorde rede for brugen af de farmakologiske midler, der dog var så nye, at "behandlingerne endnu må betragtes som forsøg". Som et godt og vellykket eksempel på medicineringen af drengene fremhævede Ib Ostenfeld i sin artikel en anden elev, der var tilbøjelig til eskapader, men som efter indtagelsen af et stof beslægtet med tidens populære ferietabletter blev nem og fornuftig.

"Han bad til sidst selv om midlet, når han mærkede, at uro kom op i ham", sluttede Ostenfeld sin beskrivelse af eleven.

Ord som abstinenser eller fysisk afhængighed blev ikke nævnt.

På trods af fysiske overgreb og medicinske eksperimenter har mange af børnene fra Godhavn og de andre børnehjem klaret sig godt i deres voksne liv. Men en del har måttet kæmpe sig gennem psykiske problemer efter årene på institutionen.

Til den sidste gruppe hører Ole Hansen, der i mere end 40 år ikke nævnte drengehjemmet. Ikke engang til sine tre ekskoner, tre børn eller to børnebørn.

"Jeg snakkede ikke om tiden på Godhavn, fordi det føltes som et nederlag.

Folk ville måske tænke, at jeg var et dårligt menneske, fordi jeg havde været anbragt", siger han.

# data[].attributes.attachment_link.description
Børnene på drengehjemmet Godhavn i Nordsjælland blev i 1960' erne udsat for medicinske forsøg, tæsk og ydmygelser. Fysiske overgreb skete også på andre statslige børnehjem, og for en del af børnene endte det senere i livet med misbrug eller selvmord.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bygningerne ligner sig selv, bemærker 67-årige Poul Erik Rasmussen, da han nærmer sig børnehjemmet Godhavn i Tisvildeleje i Nordsjælland.

- Det gyser sgu hver gang, jeg ser bygningerne. Så vender tankerne tilbage fra dengang, siger han.

Det er mere end 50 år siden, at Poul Erik Rasmussen som 12-årig blev anbragt på børnehjemmet. I dag er Godhavn stadig en institution for unge med vanskeligheder. Men ellers er alt forandret.

- Selv om jeg ved, at jeg bare kan gå min vej, så kan man ikke lade være med at lade tankerne flyve og tænke på alt det lort, der var dengang, siger Poul Erik Rasmussen.

Læs også: Godhavn-drengene: Mette Frederiksen misser flertal og beklager fejl fra regeringstiden

Ydmygelser, bank og stærk medicinering var hverdagen for mange af drengene på hjemmet - også for Poul Erik Rasmussen.

Poul Erik Rasmussen husker sin første dag på børnehjemmet. - Jeg var skræmt fra vid og sans, siger han.

På forstanderens kontor fik han flere gange tæsk. En gang besvimede han af de slag, forstanderen gav ham.

Han var jo et kæmpe uhyre i forhold til lille mig - en spinkel knægt.

- Han var jo et kæmpe uhyre i forhold til lille mig - en spinkel knægt. Hans næver var som en bjørns, hans øjne ... Altså han var uhyggelig, fortæller Poul Erik Rasmussen, der blev anbragt på børnehjemmet, fordi hans mor i afmagt havde henvendt sig til børneværnet for at få hjælp til at håndtere sine tre børn efter sin mands død.

Lars Mikkelsen: De var også mennesker

Poul Erik Rasmussen er ikke den eneste granvoksne mand, der i dag ser tilbage på sin tid på børnehjemmet med gru.

Siden dokumentaren "Drengehjemmet" i 2005 rullede over skærmen og dokumenterede omsorgssvigt, vold og overgreb, der fandt sted på institutionen, har flere mænd stået frem i medierne og fortalt om deres oplevelser.

De historier resulterer nu i en ny spillefilm, hvor virkelighedens Godhavn er blevet til et fiktivt børnehjem med navnet Gudbjerg.

Filmen er ifølge Zentropa, der står bag den, baseret på virkelige hændelser. Men der også anvendt filmiske friheder, og det er derfor ikke en 100 procent en til en-fortælling om det, Poul Erik Rasmussen og de andre mænd oplevede på Godhavn som børn.

Skuespilleren Lars Mikkelsen skal spille den uhyggelige forstander, og som forberedelse til indspilningen af filmen mødte han Poul Erik Rasmussen og et andet af virkelighedens ofre.

Man bliver klar over, at det ikke udelukkende skal være underholdning, når der står nogle mænd godt oppe i tresserne og ryster over det hele og bryder sammen, når de fortæller om de her ting

- Man bliver klar over, at det ikke udelukkende skal være underholdning, når der står nogle mænd godt oppe i tresserne og ryster over det hele og bryder sammen, når de fortæller om de her ting, siger Lars Mikkelsen og fortsætter:

- At drengene er blevet tugtet af det her system, er jo uimodsigeligt. Men for mig har det også været væsentligt at vise, at det (forstanderen og lærerne red.) også har været nogle mennesker, der har troet på det system, de var i, siger Lars Mikkelsen.

Sofie Gråbøl og Lars Mikkelsen spiller nogle af hovedrollerne i filmen "Der kommer en dag", som har premiere den 21. april. (© Nordisk Film (pressefoto))

Forsøgte at stikke af 12 gange

Hvad drengene oplevede på Godhavn er nøje dokumenteret i den såkaldte Godhavnsrapport fra 2011.

Vold, overgreb og brug af stærk antipsykotisk medicin på drengene fandt sted helt op til 70'erne. Det er også dokumenteret, at der i hvert fald er fundet et seksuelt misbrug sted fra en voksens side mod en dreng.

Det er noget, Poul Erik Rasmussen husker.

- En af gangene foregik det på den måde, at en af lærerne kom ned og hentede en dreng. Og så var de væk i timevis, fortæller han.

Poul Erik Rasmussen forsøgte at stikke af 12 gange på de tre år, han var anbragt på børnehjemmet. Men det lykkedes aldrig, og hver gang vankede der på forstanderens kontor, fortæller han.

- Først fik man en knytnæve eller et eller andet. Så røg man i gulvet og blev smidt op på en sofa, fortæller Poul Erik Rasmussen.

- Så kunne han sidde der og banke en, og det kunne være med knytnæver, en på hver side af hovedet med hans store næver. Og nogle gange gik man ud som et lys, husker Poul Erik Rasmussen om sin tid på Godhavn, der i dag er en meget velfungerende institution, milevidt fra det der foregik dengang.

Ønsker sig en undskyldning

Oplevelserne fra dengang sidder stadig meget dybt i Poul Erik Rasmussen. Han kan ikke forstå, at staten ikke har givet ham og de andre en undskyldning.

Det har tidligere børnehjemsbørn fået i både Norge og Sverige. Og det forstår Poul Erik Rasmussen ikke, at de danske mænd endnu ikke har fået.

I mangel på undskyldning lagde han i 2013 sag an mod staten, men byretten vurderede, at sagen var forældet. Nu er sagen anket til landsretten, der skal vurdere, om sagen kan realitetsbehandles.

Med filmen håber Poul Erik Rasmussen, at han og de andre ofre kan få en undskyldning fra staten for de overgreb, de blev udsat for på børnehjemmet.

Skolehjemmet Godhavn

- Drengehjemmet Godhavn blev oprettet i 1893 i Tisvildeleje som selvejende institution.

- Det var typisk unge, der havde mistet deres forældre eller ikke kunne passe skolen, der blev anbragt på Godhavn.

- I dag fungerer Godhavn som behandlingsinstitution for unge mellem ni og 20 år med psykiske og sociale problemer.

- I Norge udbetalte staten i 2008 og 2007 erstatninger på henholdsvis 51,8 og 55,3 millioner kroner for omsorgssvigt og overgreb på tidligere børnehjems- og skolehjemsbørn.

Kilde: Ritzau

- Det er jo ikke nogen nulevende mennesker, vi anklager. Det er et system, der har fejlet, og det er bevist, at det har fejlet. Hvis en repræsentant for det system ville sige undskyld, er der mange, der kan få fred, siger Poul Erik Rasmussen.

Politikere har gang på gang afvist

Men både den tidligere regering og den nuværende regering har afvist at give mændene en undskyldning. Senest i februar i år afviste socialminister Karen Ellemann (V) det fra folketingssalen:

- Regeringen kan ikke påtage sig ansvaret for, hvordan samfundet dengang var indrettet, for datidens love og normer og for datidens menneskesyn, sagde hun.

Læs også: Østre Landsret skal afgøre sag om erstatning til godhavnsdreng

Socialdemokraterne tog heller ikke initiativ til at give en undskyldning, da de sad i regering. Men det fortryder formand Mette Frederiksen nu, siger hun.

- Jeg synes, vi lyttede for meget til embedsmændene, som har masser af forbehold. Jeg erkender, vi ikke har nogen tradition for at gøre det her i Danmark, og der er en masse juridiske spørgsmål, vi skal afklare, men vi bliver nødt til at tage stilling, siger hun.

- Eddermame en hård film

Poul Erik Rasmussen har endnu ikke set den færdige film "Der kommer en dag" endnu. Det skal han sammen med nogle af de andre fra Godhavn til en særvisning inden premieren.

Indtil videre har han kun set nogle klip fra filmen, som 21 Søndag har vist ham.

- Av, det bliver eddermame en hård film, siger han.
Du er stadig glad for, at den kommer?
- Ja, det er jeg. Bare så folk vil tro på det.

Filmen har premiere den 21. april i flere af landets biografer.
Du kan se Poul Erik fortælle om, hvordan tiden på Godhavn har påvirket hans liv efterfølgende i videoen over artiklen.
Om den nye film - "Der kommer en dag"

I filmen ankommer brødrene Erik på 13 år og Elmer på 10 til børnehjemmet Gudbjerg.

Handlingen foregår i 1967.

De bliver fjernet fra deres syge mor på Nørrebro og finder hurtigt ud af, at de har mistet deres frihed.

På børnehjemmet bliver drengene udsat for vold og overgreb, men forsøger at gøre oprør mod forstanderen.

Filmen har premiere den 21. april.

# data[].attributes.attachment_link.title
VIDEO Poul Erik blev mishandlet på børnehjem: Nu kommer historien i biografen

# data[].attributes.attachment_link.description
Bygningerne ligner sig selv, bemærker 67-årige Poul Erik Rasmussen, da han nærmer sig børnehjemmet Godhavn i Tisvildeleje i Nordsjælland. - Det gyser sgu hver gang, jeg ser bygningerne. Så vender tankerne tilbage fra dengang, siger han. Det er mere end 50 år siden, at Poul Erik Rasmussen som 12-årig blev anbragt på børnehjemmet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dette er historien om drengene fra Godhavn, et sted hvor børn blev straffet, tæsket og ydmyget af dem, der var ansat til at passe på dem.
Østre Landsret behandler tirsdag den tidligere godhavnsdreng Poul Erik Rasmussens ankesag mod Børne- og Socialministeriet. Københavns Byret har tidligere frifundet Børne- og Socialministeriet. Byretten sagde dengang, at Poul Erik Rasmussens krav om godtgørelse for tort er forældet, men Poul Erik Rasmussen ankede sammen med sin advokat Bjørn Elmquist sagen. Læs her TV 2's fortælling om livet på børnehjemmet og se serien på TV 2 Play.
- Man kan eddermame løbe stærkt, når man har Djævlen i røven.

En aprilaften beslutter Poul Erik og hans rødhårede ven Jens sig for at flygte fra Børnehjemmet Godhavn i Nordsjælland. Kun iført underbukser og med et militærtæppe under armen. Målet er Sverige.

De to drenge er indlagt på sygestuen, fordi de har fået tæsk efter tidligere flugtforsøg. Men bevidstheden om, at de tæsk, der venter, får Poul Erik og vennen til at træffe beslutningen om endnu engang at tage flugten fra Godhavn.

Det er aften, tæt på midnat, da de kryber ud af et lille vindue på 1. sal.

- Vi troede, at alle sov på det tidspunkt, og så kravlede vi ud af vinduet. Det kunne vi sagtens. Vi var jo bare nogle små unger, siger Poul Erik Rasmussen til TV 2. Han er lille og mager på det tidspunkt. En splejs.

I fire-fem meters højde kravler de hen langs taget og ned ad nedløbsrøret. Men i bygningen overfor sover overlæreren ikke. I det øjeblik deres fødder rammer jorden, kommer han løbende i sin pyjamas. Direkte mod dem. Han har set det hele fra sit vindue.

De spurter af sted mod udgangen af gårdspladsen. Jens forrest med Poul Erik i hælene. Ud af den store port, og derfra er det i lige linje ud over pløjemarkerne med tæppet under armen i bare fødder og underbukser med "Djævlen i røven".

- Han (red. overlæreren) er lige ved at få fat i mig. Og får desværre fat i tæppet. Men vi fortsætter bare. Han skal ikke have fat i os, husker Poul Erik Rasmussen om den overskyede nat.

Der var flugtforsøg minimum én gang om ugen på Godhavn, husker Poul Erik. De fleste blev fanget på flugtdagen. Hvor skulle man løbe hen, og hvordan skulle man kunne gemme sig, når man havde uniformstøjet på? Alle kunne jo kende en.

Poul Erik og Jens løber langt i en retning for så at vende om og løbe i en helt anden retning. De vil forvirre forfølgerne, og det lykkes.

Planen er at komme så langt væk, som de to drenge kan forestille sig. Nordsverige. Her vil de aldrig fange dem igen. Det tror de i hvert fald, mens de løber gennem mørket mod vandet.

Børnene græd sig i søvn

Poul Erik er 13 år gammel, da han ankommer til de stateligt udseende rødstensbygninger, der er rammen om Børnehjemmet Godhavn i Tisvilde. Året er 1963, og ude fra ligner det en skole, men det bliver ikke til meget skolegang for Poul Erik og de andre drenge, der er anbragt her.

Poul Erik bliver kaldt tændstikken af de andre drenge, fordi han er så tynd. De næste par år er et mareridt fyldt med angst, tæsk og ydmygelse, inden han endelig slipper ud.

- Jeg var en af dem, der fik mange tæsk på Godhavn, og jeg har prøvet både at få slået en tand ud, brækket en næse, flækket øjenbryn, og jeg har også fået brækket en arm, siger han.

På Godhavn går drengene i uniform. Nedarvet kanvastøj fra de børn, der har været der før. Slidt, lappet og hullet. Lyseblåt kanvas, ternede skjorter, uldsokker og træsko, der aldrig passer. Det er enten for småt eller for stort, og der er indsyet numre i både tøj og træskoene.

Poul Erik er nummer 26.

- Man kunne jo godt have sat navn i. Men på den anden side set, så havde vi jo lige pludselig været mennesker i stedet for numre. Og det havde nok ikke været for godt. Jeg synes, vi blev opfattet, som værende ikke-mennesker, siger Poul Erik Rasmussen.

Sådan oplever han tiden på Godhavn og den behandling, som børnene fik af både lærere og forstander Christian Bek.

- Forstander Bek og hans disciple, der havde 50 børn, som græd sig i søvn. Hvordan kunne de betragtes os som numre i stedet for som børn? Der var ikke noget, der hed kærlighed eller noget, der hed følelser. Det er nok det, jeg har sværest ved at forstå. De havde sgu selv børn. Hvordan kunne de så have sådan et syn på os? Det fatter jeg ikke, siger Poul Erik. Rasmussen

Hver formiddag skræller Poul Erik kartofler, fordi han kom til at sige, at han gerne ville være kok. Og hver anden dag arbejder han i marken sammen med de andre drenge.

Han går kun i skole to-tre timer hver anden dag.

- Da jeg forlod Godhavn, var det uden nogen skolepapirer eller noget. Jeg havde jo ikke rigtig gået i skole, siger Poul Erik Rasmussen og fortsætter:

- Jeg gik derfra med en grå papirspose med lidt tøj, 26 kroner på lommen og så bogstaveligt talt et spark i røven. Der var ikke nogen værge eller nogen til at hjælpe mig videre. Så det gav jo nogle kæmpe problemer. Jeg kendte jo ikke noget til livet. Jeg havde bare været lukket inde på Godhavn, siger Poul Erik Rasmussen.

I stedet for undervisning og omsorg fik to år med tæsk og ydmygelser i et omfang, man ikke kan forestille sig på en dansk børneinstitution.

Lykkelige, men i livsfare

Efter 20-30 kilometers løb i mørket - væk fra Godhavn - rammer Poul Erik og Jens kysten ved Øresund. Sverige og friheden er lige på den anden side. Der ligger en lille plastikjolle på sandstranden. Men der er ingen motor og langt over Øresund.

I den overskyede nats totale mørke går de på jagt i de nærliggende sommerhuse og finder en motor med benzin og det hele. Et rent lykketræf. Uden at have prøvet det før, får de monteret den lidt for store påhængsmotor på jollen og stikker til søs.

- Der var fandeme bølger, kan jeg huske. Og bælgmørkt, siger Poul Erik Rasmussen.

Vennen, Jens, sidder ude i stævnen for at holde den lette båd nede. De kan se lysene fra Sverige.

- Jeg kan huske, at vi grinede og lavede jokes. Det var forløsning. Vi var fri. Vi var verdens herskere.

To knægte i en lille jolle. På lykke og fromme over et oprørt hav. Kulden bider ikke på dem, selvom de kun har underbukser på, og det er april måned. Der er ingen tanker om, hvordan det kan gå rivende galt hvert øjeblik. Én forkert bølge, og de ligger på havets bund. De har en pragtfuld tur.

Båden stopper temmelig brat, da de rammer kysten.

- Vi kunne ikke se stranden, da vi ramte den. Det var bælgravende mørkt. Og den lille plasticbåd røg direkte på stranden. Det var kun ekstra sjovt, siger Poul Erik Rasmussen.

De ved det ikke på det tidspunkt, men de er landet i Domsten i Sverige. De bryder ind i et sommerhus, finder noget tøj og sover der den første nat. Men der er ingen mad nogen steder. Det bliver til tyvetogter i de andre sommerhuse, men udbyttet er begrænset. Lidt sodavand, en smule dåsemad og masser af spiritus. Det er første gang, at Poul Erik smager alkohol.

- Fy for satan. Det havde vi slet ikke lyst til, husker han.

De er der i næsten to uger, og det føles som en ren ferie. I weekenden, hvor sommerhusets ejere kunne komme forbi, sover de under jollen nede på stranden. Det er et af Poul Eriks bedste minder fra den tid. Men lykken varer ikke ved. Sådan går det ikke for drengene fra Godhavn.

Kongen af Godhavn

Det er forstander Bek, der i årene fra 1950-75 regerer på Børnehjemmet Godhavn ved Tisvildeleje i Nordsjælland. Han er kongen, og hans ord er lov. Han går forrest i afstraffelserne, og blødsødne lærere ryger ud, hvis de ikke gør, som han dikterer.

En anden af børnehjemmets drenge, Arne Roel Jørgensen, husker en speciel, men meget effektiv metode, som forstanderen brugte til at få drengene til at makke ret.

- Der fandet det, der blev kaldt "Godhavnsbank". Hvis man gjorde noget forkert og ikke indordnede sig. Godhavnsbank det er, hvor der står 50 drenge og tæsker en, og hvor læreren samtidig står og griner, siger Arne Roel Jørgensen til TV 2. Som 14-årig var han anbragt på Godhavn i et års tid.

Han husker følelsen af at være helt alene i verden, hvor han intet kunne gøre. Det var bare at indordne sig et system og et hierarki indbyrdes blandt drengene. Arne prøvede både at få og give Godhavsbank. For hvis man ikke gjorde det, så fik man selv bank.

Det var sværest for dem, der var nederst i drengenes hierarki. Arne var en af dem. Allernederst. For han begyndte at tisse i sengen, da han kom på børnehjem. Dem havde forstanderen også et særlig ord for og metode til. De blev kaldt tissedrengene og behandlet værst af alle.

I dokumentarserien "De Brændte Børn" på TV 2, hjælper Lisbeth Zornig Andersen, forfatter og debattør, tre af de nu voksne Godhavnsdrenge med at gøre op med barndommens svigt, så de kan gøre sig fri at deres fortid.

Tissedrengene i Blåtårnet

De, der tissede i sengen på Børnehjemmet Godhavn, sov i et bestemt anneks for at ydmyge dem. Blåtårnet. Hvor der stank af urin. De gik kun i bad én gang om ugen. Nogle gange kun hver 14. dag.

Om morgen blev de hånet, og deres tisselagner blev hevet frem til skue for alle de andre drenge. Lærerne var eksperter i at få de andre drenge med på at håne tissedrengene. Så stod de andre i hvert fald ikke selv for skud så længe. Et liv i evig frygt.

- Selv om natten havde jeg ikke fred, for jeg var jo en af dem, der tissede i sengen. Så lå jeg og tænkte på, hvad nu, når jeg vågner? Så vidste jeg jo godt, hvad der skete, siger Arne Roel Jørgensen.

I de mange år efter Godhavn har Arne Roel Jørgensen aldrig rigtigt fundet ro. Han beskriver det som en konstant sitren. Et alarmberedskab. Og til sidst kunne kroppen ikke mere.

For et par år siden knækkede filmen, og han fik konstateret posttraumatisk stress. Minderne og ydmygelserne forfølger ham stadig.

- Jeg skulle en gang pudse vinduer i hovedbygningen ind til forstander Beks kontor. Da sked jeg i bukserne af ren frygt. Frygt for at han sad derinde og for, at jeg ikke kunne gøre det godt nok. Jeg var rædselsslagen. Det fortæller lidt om, hvor meget han fyldte.

Udover ydmygelserne og tæskene blev nogle af drengene medicineret. Mod sengevædning fik de at vide. Arne tog voldsomt på, selvom de ikke fik meget at spise. Det var vand i kroppen. Han blev dog stadig ved med at tisse i sengen. Han husker også, at han ofte levede i sin helt egen verden på grund af medicinen.

- Jeg gik rundt i en zombieagtig tilstand. Det var der faktisk mange af drengene, der gjorde, for de fik også medicin af forskellig art, siger Arne Roel Jørgensen.

Det er først mange år senere, da han får aktindsigt i sine egne papirer, at han finder ud af, hvad de piller i virkeligheden var: Et kraftig antipsykotisk middel kaldet Truxal.

I dag forstår Arne Roel Jørgensen stadig ikke, hvordan man kunne tillade sig at gøre det mod børn. Uden at de vidste det. Desværre var det slet ikke det værste, de gjorde ved børnene.

Så begynder mareridtet igen

Poul Erik og rødhårede Jens ligger og sover i det svenske sommerhus, da de hører, det banker på døren. Kraftigt. De er ikke er i tvivl. Nu er de fundet, så de stikker af ud af vinduet. Mens de løber af sted, aftaler de at dele sig op. Så der er større chance for at slippe væk.

Poul Erik kravler op i et højt træ, da han ikke kan løbe længere. Men denne gang er heldet sluppet op.

- Jeg tænker, "her kan de sgu ikke se mig", mens jeg kan høre dem snakke dernede, og så er der en, der siger, "han sidder deroppe". Så kunne jeg lige så godt kravle ned. De havde jo ikke tænkt sig at gå, siger Poul Erik Rasmussen.

Han bliver taget hårdt i armen, ført med og låst inde i en garage, indtil politiet kommer og henter dem. Den ene betjent kalder dem "nogle røvhuller", men de er faktisk flinke.

- De var mærkelige (red. svensk politi), for de slog os ikke. Jeg synes, det var møgunderligt, for de smilte til os, og vi fik også en sodavand. Jeg havde faktisk lidt dårlig samvittighed. Det var en underlig fornemmelse, husker Poul Erik Rasmussen.

Efter besøget på Helsingborg Politistation bliver de fragtet med færgen til Helsingør Politi, hvor betjentene også er overraskende flinke. Men Poul Eriks tanker er allerede begyndt at kredse om de tæsk, der nu venter hjemme på Godhavn. Da han går på toilettet, ser han et lille vindue, som han hopper ud af.

- Men jeg landede lidt midt i fangegården, hvor politistationens fanger var på gårdtur. Det grinede de en del af, siger Poul Erik Rasmussen.

Men grinene holder hurtigt op på politistationen hos Poul Erik og Jens, da et par af de værste lærere fra Godhavn kommer ind af døren. Nu kommer straffen.

- Der var stort smil på og hyggesnak med betjentene, indtil vi kom ind og sad bag i bilen. Så begynder mareridtet jo.

Børnene blev "varmet op" for forstanderen

Poul Erik er en sand flugtkonge og stak i alt af hele 12 gange. Og var der noget, som forstander Bek hadede, så var det "rømningerne", som flugtforsøgene blev kaldt. Straffen var hård og brutal, men det skulle vise sig, at prisen for flugten til Sverige blev endnu højere end normalt.

- Når jeg stak af, så tænkte jeg overhovedet ikke over, hvad der skete, når jeg kom tilbage igen. Det vidste jeg godt. Jeg tænkte kun på den der korte frihed. Nogle gange bare to dage. Jeg var væk. Så er det lige meget, hvad helvede der skete bagefter. Det var ikke før, jeg nærmede mig Godhavn igen, at jeg begyndte at ryste. For som regel endte det med en tur på sygestuen, siger Poul Erik Rasmussen.

Alle 12 gange Poul Erik stikker af fra Godhavn, gør han det sammen med sin rødhårede ven, Jens, som han får et nært forhold til på børnehjemmet. Jens kom til Godhavn fra den lille sønderjyske by Jels et par dage efter Poul Erik, og deres senge stod kun 30-40 cm fra hinanden på den 50 mand store sovesal.

- Når man stikker af fra Godhavn, så er det fordi, at man har nået en grænse, hvor man ikke kan holde det ud mere. Sådan er det første gang man stikker af. Næste gang stikker man af, fordi man fik tæsk første gang. Og så bider det sig selv i halen hele vejen, siger Poul Erik Rasmussen om, hvorfor han stikker af, når han ved, hvad der venter.

Men denne gang havde han ingen anelse om, hvor høj prisen ville blive. Køreturen tilbage til børnehjemmet giver dog et fingerpeg.

De to flugtkumpaner Poul Erik og Jens bliver "varmet op" med knytnæver og albuer hele vejen fra Helsingør til Godhavn, så de er blevet gjort møre, inden de kommer ind til forstander Bek.

Bek er en korpulent mand på omkring 150 kilo med en stor mave og nogle kæmpe hænder, som han ofte bruger til at give syngende lussinger med på én gang. En såkaldt dobbelt ørefigen, hvor banker sine labber ind på begge øre samtidig. Han slår hårdt. Som regel kan man se aftrykket efter hans hænder en halv time senere. Poul Erik kommer først ind på hans kontor.

- Der var ikke det der sædvanlige sleske smil, han plejede at lokke med for at få en til at komme ind, husker Poul Erik Rasmussen om sin forstander:

- Han kom farende som en bulldozer.

Papirerne chokerer - hans egen mor stod bag

Det var typisk adfærdsvanskelige børn eller børn, der kom fra fattige hjem, som blev fjernet fra deres familier af Børneværnet og kom på børnehjem. Sådan et barn var Poul Erik, inden han kom på Godhavn.

Den gang syntes han selv, han var lidt klogere end alle de andre i skolen, så han pjækkede for at tjene penge i stedet. Men en dag kom der pludselig to mænd fra Børneværnet og passede ham op på gaden.

- De sagde "Du skal følge med os". Men hvor jeg skulle hen og hvorfor, det fik jeg ikke at vide. Og det var dengang man troede på voksne, siger Poul Erik Rasmussen.

Samme aften efterlyste hans mor ham hos politiet, da hun ikke kunne finde ham. De oplyste, at han var kommet på børnehjem.

Først mange år senere, da Poul Erik Rasmussen får aktindsigt i sin egen sag går den tragiske sandhed op for ham. Det var hans egen mor, der uforvarende fik sendt ham på børnehjem. Det kan lyde absurd i dag, forklarer han, men det var en anden tid.

- Det var min mor, der havde bedt myndigheder om at få hjælp. Ikke om at få mig på børnehjem. Men at få hjælp til at få mig i skole, siger Poul Erik Rasmussen, der efter vreden har lagt sig godt kan forstå, at hun bad om hjælp. Hun havde nemlig heller ikke noget let liv.

Hendes mand, Poul Eriks Rasmussens far, døde, da Poul Erik bare var fire år. Storesøsteren var syv og hans lillebror var kun et år gammel. Moren arbejdede på fabrik, var dårligt betalt og ville ikke have hjælp af det offentlige til at klare sig. Hun havde stærk migræne og blev slidt op i en tidlig alder.

- Hun anede ikke, hvad vi lavede. Vi var os selv det meste af tiden, fortæller Poul Erik Rasmussen.

Men at hendes råb om hjælp betød års terror, trusler og tortur for Poul Erik. Nogen, som hun nok næppe havde forudset.

Men hvordan kunne det ske?

- Det gamle tilsyn så igennem med det. De kom ikke ud til os børn, husker en tredje af Godhavnsdrenene, Ove Hansen, der havde nummeret 31 i de fem år, han var anbragt på børnehjemmet. Han husker tydeligt, hvordan tilsynet med institutionen den gang foregik:

- En god middag med Bek (red. forstanderen ), en kop kaffe, en cognac og en god cigar. Det var sådan det fungerede med tilsynet, siger Ove Hansen til TV 2.

Nogle i systemet lukkede øjnene for det, der skete, mens andre løj bevidst. Derfor fortsatte afstraffelserne ufortrødent under Beks regime. Også efter, at det i 1967 blev gjort ulovligt at slå børn i skoler og på institutioner, det såkaldte "spanskrørscirkulære".

Ove Hansen husker tydeligt, hvordan der blev set gennem fingre med eller løjet om tæskene, afstraffelserne og ydmygelserne - selv af børnenes familier.

En dag var Ove endt på sygestuen, efter at havde fået tæsk af forstander Bek, som så mange andre af drengene. Men skæbnen ville, at Oves forældre kom på besøg den dag og fik at vide, at han var syg. De insisterede dog på at se ham og blev vist op til sygestuen. Her fik de sig lidt af en overraskelse.

- Hvordan er det, du ser ud? Du er jo ikke syg. Hvem har slået dig? spurgte hans far, da de så Oves mange blå mærker.

Og så fortalte Ove, at han var blevet tæsket af forstander Bek.

Da faren konfronterede forstander Bek med, at han havde tæsket hans søn, blev alt benægtet.

Forstander Bek afviste på det bestemteste at have lagt hånd på Ove. Den slags gjorde ingen af lærerne på stedet, tilføjede han. Ove var derimod faldet, fortalte Bek. Og så kunne forældrene ikke gøre mere. Dengang var man mere autoritetstro.

I virkeligheden havde Ove løbet en stor risiko ved fortælle sine forældre om volden. Men reaktionen lært ham, at det ikke kunne betale sig at sige sandheden.

Det var først, da der kom en ny generation af tilsynsførere og lærere på Godhavn, at tingene begyndte at forandre sig.

Oscar Plougmann var ny tilsynsførende på blandt andet Godhavn i årene 1971 til 1976. Han er et af de få mennesker, der dengang tog kampen op med Christian Beks regime.

- Det værste var, at Bek har fået ros for det, siger Oscar Plougmann til TV 2.

- Systemet syntes, at det var godt, at der var ro, for det var det, de lagde vægt på. Der skulle ikke være problemer, der skulle være ro på. Så har systemet også et ansvar. De kunne jo have gået ind og sagt "Hvad er det, der foregår her? Hvorfor får vi det ikke ændret?", siger Oscar Plougmann og tilføjer:

- Hvis jeg skal være meget grov, kan jeg sige, at min chef kunne have standset det her på en uge.

Straffen for flugten til Sverige

På forstander Beks kontor falder Poul Eriks straf for springturen til Sverige prompte og hårdere end nogensinde før.

- Han labbede mig en, så jeg røg over og væltede hans skrivemaskine ned. Det tændte ham af. Så meget, at han brugte knytnæverne. Så smed han mig op på lædersofaen. Jeg lukkede bare øjnene, for jeg vidste, at han kom, siger Poul Erik Rasmussen.

Den 150 kilo tunge forstander kaster sig over den spinkle dreng og lander på hans bryst og mave, som han har ry for at gøre. Poul Erik besvimer.

- Jeg tror måske, han blev lidt forskrækket, fordi jeg besvimede. Det håber jeg da. Men så kom overlæreren ind, og Bek sagde "Fjern det skravl fra mit åsyn". Lettet, tænkte jeg, at nu fik jeg fred. Gu gjorde jeg ej. Overlæreren var en af de værste, siger Poul Erik Rasmussen, der bliver hevet i øret hele vejen op ad trapperne til sygestuen.

Der gennembanker overlæreren Poul Erik, inden han kræver, at han tager alt det tøj af, som han har stjålet i Sverige. Også underbukserne. Men dem fumler Poul Erik med.

- Så tog han fat i min tissemand, og så hev han mig bare op i luften, så fødderne ikke rørte jorden, holdt mig der og smed mig ned på gulvet. Så tror jeg, at han kunne se, at jeg havde fået nok. For der var ikke et ord eller noget, siger Poul Erik Rasmussen.

Overlæreren vender sig og låser døren udefra. I en hel uge efter tisser Poul Erik blod.

- Det var nok min værste tur. Jeg har tit drømt om at gøre det samme ved ham overlæreren i dag. Det svin, siger Poul Erik Rasmussen.

Arene sidder stadig i sjælen

- Jeg tror det, der er fælles for os Godhavnsdrenge er, at vi er bange for at betro os til nogen. Vi er bange for at vise følelser. Vi tror ikke på autoriteter. Vi kender ikke vores ståsted. Men først og fremmest har vi svært ved at knytte os til nogen, siger Poul Erik Rasmussen, der har haft 73 jobs gennem sit liv.

Næsten alle Godhavnsdrengene har været gift tre eller fire gange.

- Når man når dertil, at følelserne hænger uden på tøjet, så skrider man. Man tør ikke. Fordi vi lærte jo dengang, at hvis du viser følelserne, så er du svag. Og det havde konsekvenser. Var du en tøsedreng, fik du tæsk. Ikke trøst og hjælp. Det er vores fællestræk, siger Poul Erik Rasmussen.

Arne Roel Jørgensen har oplevet det samme som Poul Erik Rasmussen, og deres livshistorier med flere ægteskaber og skiftende arbejdspladser minder om hinanden. Arne Roel Jørgensen er blevet lidt af en enspænder og har forsøgt at arbejdet sig ud af tankerne, der kværne i hovedet på ham.

- Du har altid fået at vide, at du ikke var noget. Du har altid fået at vide, at du ikke var noget værd. Du bliver aldrig til noget. Det, tror jeg, har sat sig store spor i hovedet. Men det har også gjort, at jeg har tænkt, at det skal være løgn, siger Arne Roel Jørgensen.

Poul Erik Rasmussen forklarer det på denne måde:

- Det skulle de aldrig have sagt: Du kan ikke. Det er måske det plus, jeg har fået med. Jeg plejer at sige, at jeg kan alt. Jeg bliver bare ved, til jeg lærer det. Men hold kæft, hvor har jeg gjort meget forkert. Mest på det følelsesmæssige område. Det fik jeg ikke lært.

De mange Godhavnsdrenge har kæmpet hele livet for at bevise at faktisk er noget værd. At de er gode nok. I 2005 mødtes 17 af dem for første gang, hvor det gik op for dem, at de ikke havde været alene om de usynlige ar.

- Vi har jo gået i alle årene efter Godhavn og haft den forståelse, at vi var kasserede, at vi var forkert på den, at vi var anderledes. Og vi skulle behandles sådan. At de havde lov til det. Og det gik ikke op for os før i 2005, hvor vi mødtes. Vi havde jo alle haft det sådan. Hver for sig. Vi havde ikke troet, at det var dem, der var noget galt med. De var jo voksne, siger Poul Erik Rasmussen.

Drengene, der imellem tiden var blevet voksne mænd, mødtes og tog op til Godhavn. For nogle af dem var det første gang i over 40 år, at de var der igen. Nogle ville slet ikke derind, da de endelig stod der. Selvom forstander Bek ikke længere lever, og Godhavn i dag er en velfungerende institution, så ligger der stadig en ånd over stedet, som ikke kan fjernes for Godhavnsdrengene.

Det gik først op for dem, da de mødtes, at de i alle årene havde gået hver for sig med de samme følelser. Det gav dem mod til at kræve en undskyldning.

Tager den hele vejen til Folketinget

Efter mødet i 2005 har drengene fra Godhavn dannet en forening med ét formål: At stille staten til regnskab og få en undskyldning. Ikke bare en beklagelse, men en undskyldning. For indtil nu har fem ministre i skiftende regeringer givet det sammen svar.

- Gud, hvor er det synd for jer, men I får ingen undskyldning, sammenfatter Poul Erik Rasmussen.

Men undskyldningen er nødvendig for at komme videre for Godhavnsdrengene.

- Det værste på Godhavn - udover volden - var, at vi ikke blev betragtet som børn. Vi blev betragtet som noget, der var kasseret. At få den undskyldning, det kan få os alle sammen til at slappe af og finde noget ro, tror jeg. Vi slæber jo rundt på en skyldfølelse af, at "det var jo mig, der ikke kunne indordne mig," at det var mig, der var galt på den, siger Poul Erik Rasmussen.

I dokumentaren "De brændte børn special" tager forfatter og debattør Lisbeth Zornig Andersen Godhavnsdrengene og deres kamp for en undskyldning helt til Folketinget.

Deres historier danner også baggrund for filmen, "Der kommer en dag," som har premiere torsdag samme dag som dokumentaren på TV 2.

# data[].attributes.attachment_link.title
Flygtede fra børnehjem i underbukser: Straffen overgik alt de tidligere havde oplevet

# data[].attributes.attachment_link.description
Dette er historien om drengene fra Godhavn, et sted hvor børn blev straffet, tæsket og ydmyget af dem, der var ansat til at passe på dem. Østre Landsret behandler tirsdag den tidligere godhavnsdreng Poul Erik Rasmussens ankesag mod Børne- og Socialministeriet. Københavns Byret har tidligere frifundet Børne- og Socialministeriet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
For første gang i dansk børnelitteraturs historie - og måske i verden - udkommer der i dag en sonetkrans for børn. Det særlige ved en sonetkrans er, at hele historien fortælles i rimede vers gennemført i en indviklet og kunstfærdig komposition. Billedbogens titel er "Mørkebarnet". Den er illustreret af Malene Reynolds Laugesen og digtet af Cecilie Eken, en af det bedste danske rim-poeter for børn.

"Mørkebarnet" har to gange Skønheden og Udyret i sig. Den er skrevet i de mest smukke, besnærende og lokkende vers, mens indholdet er mavepustende grusomt. Den handler om to piger, den ene lys og dejlig, den anden mørk og trodsigt fæl.

"Der bor to piger i en dejlig have/hvor solen skinner ned fra himlens blå/et sted hvor der er tusind ting at lave/og næsten ingenting man ikke må." Med denne idylliske strofe indledes "Mørkebarnet". Men den idylliske indgang snyder. Man må slet ikke alt, og pigerne behandles ikke ens. Forældrene kalder den lyse pige "en gave". Hende er de kærlige overfor, mens mørkebarnet ikke tåles og bliver afvist. Det gør hende så vred, at hun ønsker, den lyse pige skal forsvinde. Mørkebarnet inviterer derfor mørkets monstre til at skræmme livet af hende. Projektet er tæt på at lykkes, men: "Så stivner hun med ét for hendes hjerte/har gemt en sandhed allerinderst inde ...". Mørkebarnet fortryder og træder modigt frem, beskytter den lyse pige og fordriver skyggevæsnerne. Her viser billedet Mørkebarnet i en afskrækkende kom-bare-an-attitude. Historien ender i ren harmoni, ny indsigt for forældrene og en ny tilværelse for husets piger.

Teksten er dæmonisk, thrilleragtigt farlig og gysende. Og næsten ikke til at bære. De smukt svungne verselinjer står, som nævnt, i sitrende kontrast til indholdet. Teksten synger og gynger formfuldendt derudad, alt imens budskabet sniger sig ind. Emnet er ikke nyt: forældres ønske om børn, der hverken kræver eller forstyrrer for meget. Og så søskendejalousi - her med klare associationer til Kain og Abel. Tematikken er ligeledes den velkendte modsætning mellem lyst og mørkt, godt og ondt. Men måden at fremstille dette på er ny: en formfuldendt dæmoni.

Kan man præsentere et barn, der vil tage livet af et andet barn i en børnebog - tilmed for mindre børn? Ja, det kan Eken i hvert fald. Et af trickene er at lægge synsvinklen hos Mørkebarnet, så læseren kommer til at identificere sig med den stakkels pige. Desuden trækker teksten det idylliske ud i det ironiske.

Tekstens ironi forstærkes yderligere af billederne. Ved første gennemlæsning irriterede Laugesens billeder mig. Ikke fordi de er sentimentale eller omklamrende, så langt fra, men alene ved at sætte billeder på den billedskabende tekst og derigennem fjerne noget af tekstens brod. Men Laugesens billeder understreger netop, at dette ér en bog for børn. De viser bl.a. Mørkebarnets både sårbare og uartigt frihedssøgende sider. Tegneren stil er særegent ekspressiv, malerisk og symbolsk. Yin-yang-tegnet er gennemgående både i mønstre og i den måde, enkelte opslag komponeres på. Satsbladene først og sidst er et tapet af roser og monstertænder. Enkeltbilleder antager myldrekarakter med en detaljerigdom af dyr og legetøj at kigge på, mens teksten læses op. Udsagnet i tekst og billeder er, at alle børn indeholder en smule lysbarn og en smule mørkebarn, og det bør forældre erkende, jo før jo hellere.

En sonetkrans er ifølge Gads Litteraturleksikon: "En række sonetter, der knyttes til hinanden ved gentagelser af verslinjer. Sidste verslinje af et digt gentages i første vers af det efterfølgende digt." Sonetkransen består af 15 sonetter, og den 15. sonet gentager samtlige foregående 14 sonetters begyndelseslinjer. Den enkelte sonet består af fire strofer. De to første med hver fire verslinjer med såkaldte abab-enderim. De to sidste strofer har hver tre verslinjer, og disse i alt seks linjer kan have skiftende enderim. I 1800-tallet var det almindeligt at digte sonetter til børn, men altså ikke hele sonetkranse. Den mest kendte nyere sonetkrans for voksne er Inger Christensens "Sommerfugledalen" fra 1991.

# data[].attributes.attachment_link.description
For første gang i dansk børnelitteraturs historie - og måske i verden - udkommer der i dag en sonetkrans for børn. Det særlige ved en sonetkrans er, at hele historien fortælles i rimede vers gennemført i en indviklet og kunstfærdig komposition. Billedbogens titel er "Mørkebarnet".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvor går grænsen?

Bent Haller fortæller i korteste form om svig, svigt og barndommens ubodelige ensomhed.

Engang sagde man, at der var ét urørt tabu tilbage i dansk børnelitteratur: kannibalisme.

Det brød Bent Haller med novellen om moderkærlighed 'Lidt har også ret' (1998), og nu berører han igen-igen grænserne i samlingen af kortprosa, der passende hedder 'Grænsebørn'.

Hegnspæle flyttes mange steder i bogen, men allerubærligst i historien 'Fornemmelse', der fortæller om en pige, som ligger i sin seng og venter på at blive misbrugt. De er allerede begyndt at drikke inde i stuen og se "de ækle film". Pigen har åbnet vinduet, så kulden kan komme ind.

Hun tager alt sit tøj på - flyverdragt, dynejakke og støvler - inden hun kravler ned under dynen. Og 'Lidt efter nåede kulden frem'. Læseren fryser med.
Der fortælles om grænseløs ensomhed og misforståelser

'Grænsebørn' består af 43 meget korte tekster, der står som hugget ned i siden i mørke blokke af ord. Her er linjeskift absolut upassende. Som oftest er det små situationer eller refleksioner, som sår et frø og fremkalder billeder. Der fortælles om grænseløs ensomhed, misforståelser, beregning, svig, svigt og en enkelt rød tomat.

Det er vel samlingens mest livsbekræftende øjeblik, da morfar byder på en solmoden tomat i kolonihavehuset. Morfar er godt nok dement. Men ikke over for tomater.

I substans ligner 'Grænsebørn' sin forgænger 'Det roterende barnekammer' (2005), der er en turbulent samling korte historier fra samme gryde. Hvis den fokuserede mest på alle børns ensomhed og voksenkontaktens umulighed, så danser denne nye rundt om øjeblikket, hvor alt bliver ændret.

Bogen er for større børn
Der er både mord og andre drengestreger. Ulykker og sygdom. Og så er der afdæmpede billeder af en butikstyv in spe, der gør sine første, psykologiske iagttagelser over et kålhoved. En dreng modtager hade-sms'er. Hvad gør han? Han begraver den skide mobil omme i baghaven!

Det er ikke Bent Hallers ærinde at mane til modstand eller angive en genvej til voksendommen. Han vælger omhyggeligt det blødeste punkt. Han snitter i det, og det er ikke håbet, som dukker frem.

'Grænsebørn' er for større børn, som har gennemskuet livets show, men som alligevel ikke kan gøre noget ved det. Det er to forpinte sjæle, som krydser hinandens vej. Forfatteren og hans læser.

Ude i skolerne er kortformen inde for tiden. Lærerne har vel heller ikke tid til andet med alle de skemaer, de skal udfylde! Det er disse læsere, som Bent Haller tager ved hånd og vingeben.
En indtrængende, uafrystelig bog om barndom til alle tider

Han rusker og river i dem, så de kan føle, at de lever. Det er nemt at digte med. At fremkalde et 'før' og et 'efter'. Det gælder både tomaten og flyverdragten.

'Grænsebørn' er illustreret af Lars Vegas Nielsen på samme måde, som Louis Jensens hundredvis af (milde) historier er sat i billeder (af Lilian Brøgger). Over hele opslag fortæller tegneren sit syn på de enkelte situationer. Her efter teksterne. Hos Louis Jensen kommer billederne først.

Lars Vegas Nielsen tegner knapt så surrealistisk, som han plejer at gøre, vel fordi ordene overhaler selv hans syner indenom. Derfor er det nærmest smukke, rare vignetter, som kan lægge et drømmeslør hen over begivenhederne og dæmpe dæmonerne.

Tilsammen har de to mørkemænd skabt en indtrængende, uafrystelig bog om barndom til alle tider.

Boligmarkedet koger: Flere boliger lynsolgt samme dag, de bliver sat til salg

Et stigende antal boliger bliver solgt samme dag som de bliver sat til salg - uden nogen liggetid, uden nedslag i prisen.

Karin Tolberg Hansen og hendes mand havde længe haft et godt øje til den 160 kvadratmeter store rødstensvilla på Reventlowsvej i det centrale Odense.

Og de havde gode muligheder for at tjekke drømmehuset ud, for de boede selv på samme villavej.

Da ejendomsmægleren plantede til-salg-skiltet i forhaven slog de til.

Salgsaftalen blev underskrevet inden huset blev sat til salg på nettet. Prisen blev slet ikke diskuteret.

Instruktør Christina Rosendahl voksede op med en voldelig far: "Jeg er trænet i at være i et rum, hvor nogle er ved at slå hinanden ihjel"

Instruktør Christina Rosendahl har i fem år haft sin gang i krisecenteret Dannerhuset, hvor ingen dokumentarist tidligere har fået lov at filme. Til sidst besluttede hun, at hun ikke kan fortælle de voldsramte kvinders historie uden samtidig at fortælle sin egen. Som barn sad hun i et hjørne nat efter nat og betragtede sin fars voldelige overfald på moren. Siden fulgte flugt, terapi og tilgivelse. Og en storesøsters evige trang til at passe på alle, også sneglene på asfalten.

Det er ikke sådan, at hun er blevet en anden. Men den lille piges hemmeligheder vrister hun sig som voksen ud af.

Vi skal tale om hendes nye dokumentarfilm, 'Vold i kærlighedens navn', der følger hverdagen på krisecenteret Danner, hvor voldsramte kvinder kan bo eller få praktisk og terapeutisk rådgivning. Selv om hun i filmen kun befinder sig bag kameraet, smelter dokumentarens tema sammen med hendes eget liv og barndom. Det er det, vi skal tale om, har vi aftalt. Om moradset under overfladen.

Det var især om natten, hvis faren havde drukket, det gik galt, og han overfaldt moren. Korporligt, voldsomt.

"Vi boede til sidst i en lejlighed, der var en hel etage, sådan en, hvor opgangen er i midten. Min lillebror og lillesøster og mine forældre havde soveværelse i den ene ende, og jeg havde i den anden. Og så var der ret meget af volden, der foregik ovre i min side, for at de andre ikke skulle vågne", fortæller hun.

"Københavns nye vartegn": Prisen for Mærsk Tårnet skyder voldsomt i vejret

Opførelsen af "Københavns nye vartegn" blev i 2015 i fortrolighed opgjort til 1,8 milliarder kroner. Men regningen bliver endnu større, og KU mener, at Bygnings-styrelsen putter med sandheden om slutprisen.

Oplysningen om, hvor meget dyrere statens opførelse af Mærsk Tårnet bliver, er holdt hemmelig for offentligheden i to år.

Men Politiken kan nu fortælle, at den økonomiske ramme for byggeriet, der betegnes som "Københavns nye vartegn", blev udvidet til knap 1,8 milliarder kroner i 2015. Det bekræfter centrale kilder omkring byggeriet.

Det var anden gang, at Folketinget skulle punge ekstraordinære skattekroner ud for forskningsbyggeriet til det sundhedsfaglige fakultet ved Københavns Universitet (KU). Budgetoverskridelsen er dermed på i alt knap 30 procent. Indtil videre.

For selv om bygningen blev officielt indviet i januar i år, tårner omkostningerne sig i vejret på grund af fejl og mangler i de tekniske installationer. Transportminister Ole Birk Olesen (LA) oplyste i juli Folketinget om, at den - fortrolige - økonomiske ramme fra 2015 heller ikke kan overholdes.

Kosttilskud i overgangsalderen virker lige så godt som hormoner

Europæiske gynækologer anbefaler som noget helt nyt et bestemt kosttilskud frem for hormoner til behandling af gener ved kvinders overgangsalder.

Hedeture, nattesved, dårlig søvn, humørsvingninger, blødningsforstyrrelser og med tiden tørre slimhinder i skeden og knogleskørhed. Generne i forbindelse med overgangsalderen er mangfoldige og betyder for mange kvinder et generelt dyk i livskvaliteten.

I årtier har svaret været hormontilskud for at imødegå årsagen til de mange gener, nemlig det naturlige fald i kroppens østrogenproduktion, som med alderen indfinder sig hos alle kvinder. Men på en stor international kongres i Barcelona i sidste uge lancerede den europæiske sammenslutning af gynækologer en ny retningslinje: Fremover bør kosttilskud med det aktive stof DT56a være førstevalg frem for hormoner, når kvinder beder om hjælp til at dæmpe og tackle klimakteriets ubehagelige symptomer.

Sammenlignende studier har nemlig vist, at DT56a, som udvindes af en specifik sojabønne, har lige så god effekt på generne (lige med undtagelse af blødningsforstyrrelser), og så er der det store plus ved DT56a, at det ikke øger risikoen for brystkræft, kræft i livmoderen eller blodpropper, som er blandt de kendte bivirkninger ved at tage hormoner.

"Med anbefalingen af DT56a tilbydes kvinden et mildere og hormonfrit førstevalg. Det aktive stof er veldokumenteret, videnskabeligt funderet og giver den nødvendige effekt ved at være målrettet østrogenreceptorerne i hjernen, samtidig med at risikoen for bivirkninger minimeres. DT56a er hormonfrit og påvirker hverken livmoder eller brystvæv", sagde formanden for den europæiske sammenslutning af gynækologer, den italienske professor Andrea Genazzani, da han i sidste uge fremlagde den nye anbefaling i Barcelona.

Julie fik en hjernerystelse, og så brød hele hendes verden sammen

Syge mennesker tvinges ud i arbejdsløshed på grund af meningsløse regler i beskæftigelsessystemet. Reglerne forhindrer arbejdsgivere i at fastholde de syge medarbejdere og er en menneskelig katastrofe for de syge.

Jeg står ude foran jobcentret og venter på at komme ind til et rehabiliteringsmøde om fastholdelsesfleksjob. Jeg står der sammen med Julie, der er en blandt de 25.000 danskere, der årligt bliver ramt af hjernerystelse. Hun er en af de 3.000 uheldige, der er ramt af langvarige følger, også kaldet PCS. Ud over mig som bisidder har hun valgt at tage sin arbejdsgiver med.

Det er to et halv år siden, at Julie fik en hjernerystelse. Hun lider stadig meget af hovedpine og bliver hurtigt udmattet. Julie kan ikke arbejde mere end 12 timer om ugen. Der er ikke sket en udvikling i hendes timetal eller symptomer i over et år. Det til trods er hendes arbejdsgiver så glad for det arbejde, hun trods alt kan lægge, at de har gjort alt for at fastholde hende på arbejdspladsen.

Jobcentret har haft en konsulent tilknyttet for at råde og vejlede. Konsulenten har konkluderet, at arbejdspladsen har gjort alt, hvad de kan gøre, og at det næppe er sandsynligt, at man vil kunne udvikle hendes arbejdsevne bedre på en anden arbejdsplads. Julies egen læge har skrevet, at prognosen for udvikling er god, men at det kan tage mange år.

Her er problemet. Hele humlen ligger i, at der står i loven, at for at få et fleksjob, skal lidelsen være dokumenteret væsentlig og varig. Men for at bevare optimismen inden mødet siger jeg, at i lovens formålsparagraf står der, at formålet er at bidrage til et velfungerende arbejdsmarked ved bl.a. at yde service til arbejdsgivere, der vil fastholde ansatte i beskæftigelse.

E-avisen: En ny måde at læse den daglige avis på

Lige nu: Prøv Politiken for 1 krone, og læs med i de næste 30 dage.

Kom i gang med det samme

Uddannelse

Skoleorganisationer i forenet forslag: Nu skal eleverne have rettigheder i folkeskolen

Kevin Spacey er oprørt efter anklage om tilnærmelser til mindreårig

Staten bygger skævt

"Københavns nye vartegn": Prisen for Mærsk Tårnet skyder voldsomt i vejret

Hiv-virus kan blive fortid i Danmark med ny behandling

Migranterne

Christian Jensen: De europæiske ledere har forsøgt at eksportere migrantproblemet tilbage til der, hvor det kom fra

Politiken har taget initiativ til at samle førende medier i Europa for at undersøge, hvordan situationen ser ud med migranternes øjne, og hvilke fremtidsudsigter der tegner sig for de mennesker, EU forsøger at holde på afstand.

Migranterne

Migranter i Libyen: Nouri og Jada fortæller om sexslaver og bortførte, og Ali opgiver at nå til Europa

Sportsdøgnet

Caroline Wozniacki nærmer sig førstepladsen efter stor sejr

Instruktør Christina Rosendahl voksede op med en voldelig far: "Jeg er trænet i at være i et rum, hvor nogle er ved at slå hinanden ihjel"

# data[].attributes.attachment_link.description
Engang sagde man, at der var ét urørt tabu tilbage i dansk børnelitteratur: kannibalisme. Det brød Bent Haller med novellen om moderkærlighed 'Lidt har også ret' (1998), og nu berører han igen-igen grænserne i samlingen af kortprosa, der passende hedder 'Grænsebørn'.

# data[].attributes.body
Søg fx på tematikken "svigt"

Læs Yahya Hassan, Tove Ditlevsen mm.

# data[].attributes.attachment_link.description
Masser af online undervisningsforløb til danskundervisningen. Stort bibliotek med tekster til udskolingen. Opgaver i dansktræning. Er tilskudsberettiget.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I Danmark i 60'erne fandtes der børnehjem hvor børnene blev tyranniseret, slået og psykisk nedbrudt. 'Der Kommer En Dag' er baseret på disse virkelige begivenheder i 60'erne, og fortæller historien om børnene.

Historie

Vi er i Danmark i 1967. Elmer på 10 og Erik på 13 stjæler fra butikkerne og kommer op og slås i skolen. Da deres enlige mor bliver syg, bliver drengene fjernet og sat på børnehjemmet Gudbjerg. Her styrer forstanderen (Lars Mikkelsen) stedet med barske metoder og hårde regler, sammen med overlærer Toft (Lars Ranthe) og lærer Aksel (Søren Sætter-Lassen). Lilian (Sofie Gråbøl) ankommer til stedet som ny lærer, og har svært ved at forlig sig med måden, børnene bliver behandlet på. De to brødre kæmper med at acceptere deres nye liv på børnehjemmet og har svært ved at vænne sig til den hårde tilstand på stedet.

Jeg har haft høje forventninger til filmen. Jeg regnede med jeg skulle ind og opleve noget virkelig barsk, som ville sætte sig fast i mig efterfølgende. Sådan var det desværre ikke. Men det er også farligt at have forventninger, og ikke helt fair overfor filmene.

'Der Kommer En Dag' fortæller en rigtig fin og rørende historie, om uretfærdig og barsk behandling af unge drenge på børnehjem i 60'erne. Det er et godt emne, og et spændende et af slagsen. Det kan give én ondt i hjertet, at tænke på at dette faktisk foregik i virkelighedens Danmark. På trods af at jeg føler det er et vigtigt emne at tage op, så føler jeg bare, at jeg har set den her film før. Historien om den onde onde forstander, det eventyrlystne søde lille barn, som bare vil alle det godt. Den oprørske unge, som ikke vil acceptere sin skæbne og vender om på alting. Den søde lærer, som prøver at hjælpe børnene. Filmens overordnede form er lidt klichéfyldt, desværre.

Jeg synes også filmen i sig selv, er lidt for rosenrød. Det lyder mærkeligt at sige, for den er hård og ond ved karakterne, der er ikke nogen kære mor. Men den er på en eller anden måde lidt for romantiseret, som om den er poleret en smule. Det kan hænge sammen med mit næste punkt: Filmen virker som en børnefilm. Disse træk ses tydeligt i filmens udtryk, og måden den fortælles på. Måske tænker du: Jamen filmens hovedpersoner er også børn? Ja sandt, men du kan sagtens lave en voksenfilm med og om børn. Og det er da også det filmen prøver på: for handlingen i sig selv er slet ikke egnet for børn! Men det er måden den bliver fortalt på, som TIL TIDER virker som om, at den er henvendt til børn. Der er noget der virker mærkeligt forkert og ubalanceret i stilen.

Fx er replikkerne ofte urealistiske i munden på børnene, som lyder unaturligt kloge og velformulerede, på den måde som man ofte oplever det i børnefilm. Samtidig er der også en af de mest malplaceret og irriterende fortællerstemmer, jeg har set i en film. Det er en birolle, som er fortælleren. Han er en helt ubetydelig karakter - og det er også først til slut i filmen, at det går op for mig, at det er netop ham der er fortælleren. Valg af en fortæller og især fortællerens karakteristik er helt uforståeligt for mig. Af en eller anden grund, har de sat fortælleren til at fortælle basale ting, som man visuelt sagtens kunne fortælle. "Drengene flygtede". Ja tak, det behøver du ikke fortælle mig fortællerstemme, jeg har øjne i hovedet. Jeg tror ikke de kender udtrykket "Show it don't tell it". De arbejder med "Show it AND tell it". Det er som om filmen tror publikum er dumme eller - og her kommer jeg tilbage til min pointe - at filmen tror publikum er børn.
Fortællerstemmen er der heldigvis næsten kun i starten, og det er i det hele taget også filmens start, der halter mest. Jeg havde virkelig svært ved at finde ud af, hvordan jeg skulle forholde mig til fortællingen. Er det 'Busters verden' jeg er i gang med at se? Eller er det et drama om misrøgtede børn på et børnehjem?
Jeg føler, at filmen, på trods af alle de forfærdelige ting den udsætter børnene for, ikke vil lade karakterne, eller os som publikum, vokse op og kommer ind i den barske virkelige voksne verden.

Filmens handlingsforløb kan til tider godt virke lidt uoverskueligt. Jeg tror at plottet strækker sig over 2 år. Det første halve år er tydeligt indikeret, men efterfølgende er det ikke til at finde hoved og hale i tingene. Der sker enormt mange ting og der er meget handling. Man kunne nok med success have skåret lidt ned, for på den måde at fortælle en mere stram men tydelig og klar historie.

Nok om alle de små negative detaljer. 'Der Kommer En Dag' er faktisk en god film og som jeg har sagt før, er det en rigtig fin og vigtig historie. Nogle scener er direkte mindeværdige og virkelig rørende. Jeg var godt underholdt, og filmens historie er bestemt værd at bruge penge og tid på. Det er en oplevelse jeg tror de fleste vil være glade for, hvis de er til den slags film. Dog vil jeg ikke sige, at jeg direkte levende mig ind i universet og følte deres skæbne.
'Der Kommer En Dag' har sine mangler fortællingsmæssigt, men det betyder ikke, at man ikke kan få en god oplevelse. Og der er jo også andre elementer i en film, som jeg vil komme ind på nu:

Skuespil

Hvis vi starter med drengene, som jo faktisk skal bære filmen.

Elmer spilles af 10-årige Harald Kaiser Hermann. Han er dygtig af en 10-årig at være, og virker troværdig. Jeg synes på en eller anden måde, at hans karakter er en smule irriterende, og ikke så nusser sød og herlig, som jeg tror var målet. Der er meget fokus på hans kærlighed for astronauter, hans evne til at læse og haltende klumpfod. Man prøver helt klart at bygge en karakter op, som vi skal holde af og føle med - men jeg synes faktisk, at han tager for meget plads fra de andre roller.

Erik spilles af den 15 årige Albert Rudbeck Lindhardt. Jeg oplevede ham ikke som ældre end 13, og han virkede ikke moden og voksen til at spille en 15-årig. Han skal virke som en rigtig storebror for Elmer, og samtidig en næsten voksen dreng, og det skinner bare ikke igennem. Det er ærgerligt. Men jeg må alligevel understrege, at Albert er en virkelig dygtig skuespiller, han gjorde det super godt.

De unge skuespillere gør det godt, man kan ikke forlange mere af børn på den alder. Men det er klart, at de voksne skuespillere stjæler billedet - men de får ikke lov til at beholde det i særlig lang tid.
Filmen giver ifølge mig for meget plads til børnene, og for lidt tid til de voksne karakterer, som faktisk har dybde og persontræk, som gør mig virkelig nysgerrig. Der er en række virkelig spændende roller, for mange til filmen rigtig kan klare dem. Der er nok karakterer til at lave en hel tv-serie. Når filmen både prøver at fortælle en række børns liv og problemer, samt præsenterer op til fem potentielt enormt interessante voksne karakterer, som der hentydes til har en del dybde og liv - så ender det hele desværre med kun at røre overfladen. Jeg sidder tilbage og vil egentlig hellere have hørt de voksnes historie: hvorfor er lærerne så strenge og hårde? Men nu når kun overfladen præsenteres, bliver de desværre bare gjort til "de onde", som bare er onde fordi.... det er de bare som mennesker?? Det er virkelig ærgerligt.
Men samtidig så er det jo også børnenes historie det her. Jeg er selvfølgelig total forståelig overfor fokusset på dem. Men altså, så lad være med at lave så mange spændende voksne karakterer, som jeg bliver mega nyserrig på!
Der ligger virkelig en udfordring i, at lave en historie hvor man vil fortælle om både børn og voksnes liv - på kun 2 timer. Det ville nok være bedst, hvis filmen havde taget et valg, og fokuseret hovedsageligt på kun én af grupperne.

Men nu til de voksne skuespillere:
Lars Mikkelsen er som altid fantastisk dygtig og blændende i rollen. Han er barsk, hård og ubehagelig bag den til tider rolige facade. Han spiller rollen med en perfekt balance, og skaber en virkelig fascinerende karakter.

Sofie Gråbøl er fantastisk i rollen som læreren Lillian. Den nervøse karakter, som prøver at virke sikker, men faktisk er bange og utilpas. Sofie Gråbøl lagde enormt meget i karakteren, og jeg er, især i filmens start, virkelig imponeret over hendes skuespil.

Lars Ranthe spiller overlærer Toft Lassen, nok den karakter som gør mig aller mest nysgerrig. Han er brutal, hård og streng, og gør sit arbejde, efter forstanderens regler, til topkarakter - men han får aldrig den anerkendelse han højt ønsker, og bliver aldrig rigtig set. En karakter med flere sider, som gør jeg synes han er enormt interessant. Størstedelen af dette, vil jeg mene er Lars Ranthes fortjeneste, han gør det enormt godt i rollen.

Søren Sætter-Lassen spiller læreren Aksel, som på ydersiden og i starten virker som en langt mere rar og sød lærer og som er venlig overfor børnene. Men der ligger noget bag, som siger det helt modsatte. Igen, en enormt interessant karakter, men som jeg samtidig vil mene, bliver gjort lidt for ensidig. Han er bare ond, fordi han er et ondt menneske. Men der må ligge noget andet bag? Det får vi desværre ikke præsenteret. Søren Sætter-Lassen gør det til gengæld forrygende, en skuespiller, som jeg altid har været imponeret af.

Derudover er der små roller, som Sonja Richter der spiller moren, David Dencik som spiller inspektør og Paw Henriksen som onkel. Alle karakterer med potentiale, og selvfølgelig dygtige skuespillere som leverer det de skal.

Visuelt

Filmens univers er meget simpelt. Det meste foregår i bygningerne på Gudbjerg. Der ligger overordnet ikke så meget på filmens billedside - den er mest af alt en kulisse for fortællingen, som er hovedfokus. Klipningen er også sømløs og bemærkes ikke, hvilket gør det let at leve sig ind og bare opleve filmens historie. Det fungerer rigtig fint og bærer fortællingen på en god måde. Jeg kunne dog godt tænke mig til tider, at der var nogle nærbilleder, som fokuserede mere på det sanselige og de psykiske følelser bag ved i fortællingen. Det ville have gjort, at jeg levede mig mere ind i universet. Men det også bare min smag, jeg elsker nærbilleder og små detaljer.
Der er også nogle enkelte billeder fra landeveje og natur. Det er virkelig flotte billeder, og velbalanceret, da de ikke bliver for glade og idylliske i udtrykket og derfor passer til filmens stemning. De er dog få, da historien jo hovedsageligt foregår på børnehjemmet.
Altså overordnet, en rigtig fin billedside.

Musik og lydbillede

Jeg klapper voldsomt i mine hænder. En DANSK film, hvor lyden faktisk er GOD! Hvor dialogen ikke er kikset og utroværdigt lagt på efterfølgende. ENDELIG! Tak, 1000 tak til lydmændene bag 'Der kommer en dag', for at give mig denne fantastiske fornøjelse, ikke at skulle irritere mig over at skuespillernes stemmer tydeligvis ikke er optaget med billedet. Det er sådan en lettelse. Topkarakterer for, at kunne lave ordentlig lyd.

Musikken igennem filmen er hovedsagelig instrumental og simpel. Det fungerer rigtig godt, og det understøtter billederne. Det er sjældent musikken får en rolle eller man lægger mærke til den, hvilket fungerer rigtig godt til filmens univers og miljø. Få gange bliver der sat et musiknummer på med sang, som jeg forventer er oprindelige sange fra 60'erne. Det fungerer rigtig fint, især fordi det er så begrænset.

Tags: Albert Rudbeck Lindhardt, dansk, Dansk film, David Dencik, Der kommer en dag, Harald Kaiser Hermann, Jesper W. Nielsen, Lars Mikkelsen, Lars Ranthe, Sofie Gråbøl, Søren Sætter-Lassen, Søren Sveistrup

Om skribenten

Line F. Svare Specielt glad for fantasy universer og visuelt flotte film. Forventer at en film har et interessant plot eller spændende karakterer. Har en hel speciel og uforpligtende kærlighed til Baz Luhrmann, selv når han laver dårlige film.

# data[].attributes.attachment_link.title
Filmanmeldelse: Der Kommer En Dag - Filmpuls

# data[].attributes.attachment_link.description
I Danmark i 60'erne fandtes der børnehjem hvor børnene blev tyranniseret, slået og psykisk nedbrudt. 'Der Kommer En Dag' er baseret på disse virkelige begivenheder i 60'erne, og fortæller historien om børnene. Vi er i Danmark i 1967. Elmer på 10 og Erik på 13 stjæler fra butikkerne og kommer op og slås i skolen.