# data[].attributes.headline
Прочитайте твір

# data[].attributes.subject
Прочитайте твір

# data[].attributes.headline
Поясніть епіграф

# data[].attributes.subject
Поясніть епіграф

# data[].attributes.body
«Людина на війні - це воля. Є воля - є людина! Нема волі - нема людини!

Скільки волі, стільки й людини» .

(О.Довженко)

# data[].attributes.headline
Перегляньте відео

# data[].attributes.subject
Перегляньте відео

# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії. Олександр Довженко

# data[].attributes.headline
Прблемне питання

# data[].attributes.subject
Прблемне питання

# data[].attributes.body
- Події яких років зображено в оповіданні О. Довженка «Воля до життя»?

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Обрамлена повість, або Обрамлення - літературний жанр, якому властиве об'єднання за допомогою зв'язувальної рамки різнорідних сюжетів новелістичного, казкового чи байкового ґатунку. Розважальна настанова вставних сюжетів сполучається із дидактичним завданням "рамкової" історії, сприяючи художній та логічній цілісності твору. О.п. зародилася в античну добу та в давніх літературах Сходу, зокрема у санскритській "Великій сповіді" Гунадхьї та "Панчатантрі", а також у "Книзі Синбада", "Тисячі і одній ночі", "Книзі папуги" і т.ін. Ця традиція спостерігалася в "Кентерберійських оповіданнях" Дж. Чосера, "Гептамероні" Маргарити Наваррської, "Декамероні" Дж. Боккаччо. Трапляються випадки О.п. і в українській літературі, наприклад, сатиричне оповідання І. Франка "Свинська конституція", де авторська розповідь складає зв'язувальну рамку, що допомагає розкрити несумісність між лицемірною цісарською конституцією та дійсністю.

# data[].attributes.attachment_link.title
Обрамлена повість, або Обрамлення | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Обрамлена повість, або Обрамлення - літературний жанр, якому властиве об'єднання за допомогою зв'язувальної рамки різнорідних сюжетів новелістичного, казкового чи байкового ґатунку. Розважальна настанова вставних сюжетів сполучається із дидактичним завданням "рамкової" історії, сприяючи художній та логічній цілісності твору. О.п. зародилася в античну добу та в давніх літературах Сходу, зокрема у санскритській "Великій сповіді" Гунадхьї та "Панчатантрі", а...

# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ГАНГРЕ́НА, и, ж. Змертвіння певного органу (його частини) чи більш або менш обмеженої ділянки тканин. Гангрена розвивається в тканинах, що стикаються із зовнішнім середовищем (кінцівки, кишечник та ін.) (Курс патології, 1956, 123); Денис Ісакович ушкодив свій нарив, і на нозі йому прикинулась гангрена (Рильський, Поеми, 1957, 258); * У порівн. Небо мертве, холодне і чорне, Мов гангрена страшна (Черн., Поезії, 1959, 264).

∆ Га́зова гангре́на - інфекційна хвороба (ранова інфекція) у людини і тварин, спричинювана мікробами з групи анаеробів; супроводжується утворенням газів і отруєнням організму. Страшна газова гангрена вразила його руку (Довж., Зач. Десна, 1957, 307).

Словник української мови: в 11 тт. / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. І. К. Білодіда. - К.: Наукова думка, 1970-1980. - Т. 2. - С. 26.

# data[].attributes.attachment_link.title
гангрена - Словник української мови - значення слова, це:

# data[].attributes.attachment_link.description
ГАНГРЕ́НА, и, ж. Змертвіння певного органу (його частини) чи більш або менш обмеженої ділянки тканин. Гангрена розвивається в тканинах, що стикаються із зовнішнім середовищем (кінцівки, кишечник та ін.) (Курс патології, 1956, 123); Денис Ісакович ушкодив свій нарив, і на нозі йому прикинулась гангрена (Рильський, Поеми, 1957, 258); * У порівн.

# data[].attributes.headline
Історична довідка

# data[].attributes.subject
Історична довідка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Поді́лля (Подільська земля, Пониззя, Подністров'я, Побoжжя) - історико-географічна область України, охоплює територію сучасних Вінницької, Хмельницької (без північної смуги), Тернопільської (південь), північні райони Одеської областей, а також невеликі прилеглі території Житомирської, Черкаської, Кіровоградської та Київської областей. До Подільської землі також належить північне Придністров'я.

Подільська платформа піднята на 300-400 м над рівнем моря. Вона має два узгір'я: Гологірсько-Кременецьке, що починається від Гологорів в м. Бібрка Перемишлянського району Львівської області і тягнеться через Кременеччину до Шумська (окремими відрогами заходить у Білогірський район); і невисокі гори Медобори ( Подільські товтри), що починаються від смт. Підкамінь Бродівського району Львівської області, проходять через Тернопільську та Хмельницьку області по діагоналі стосовно рр. Серет, Збруч, Смотрич та закінчуються вздовж річки Мурафа на заході Вінницької області. Подільська платформа лежить між басейнами річок, які впадають в Чорне та Балтійське моря. Цей вододіл проходить приблизно через с. Плугів Золочівського району Львівської області. Поділля розчленоване багатьма ярами та каньйонами річок, які впадають до Дністра: Золота Липа, Коропець, Серет, Стрипа, Збруч, Ушиця, Лядава, Немия, Калюс, Мурафа

Побережжя розташоване між річками Ягорлик і Мурафа у межиріччі Дністра і Бога (Південного Бугу); досягало кордонів Кримського ханства. Головні міста - Балта, Гайсин, Тульчин, Ольвіополь. Північною частиною Побережжя володів рід Потоцьких (палац у Тульчині), а південною - рід Конецпольських (маєток Кінецьпіль Новий).

Микола Кузанський (нім. Nicolaus Krebs, Nikolaus von Kues, Chrifftz, лат. Nicolaus Cusanus; 1401-1464), німецький теолог, католицький кардинал, склав близько 1460 р. рукописну мапу Середньої Європи, яка не збереглася в оригіналі. Карта була гравійована на міді в місті Ейхштедте у 1491 р. На мапі вперше позначено регіон Поділля (Podolia)..

1507 р. Бернард Ваповський на початку XVI ст. працював разом із картографом Марко Беневентано над картою Центральної Європи - "Tabula Moderna Polonie, Ungarie, Boemie, Germanie, Lithuanie". Надрукована ця мапа була в Римському виданні "Географії" Птолемея. Правобережна Україна позначена як Поділля (Podolia) та Русь (Rusia), Лівобережна Україна - Тартарія (Tartaria).

1507 р. Йоханнес Рюйш. Карта "Uniuersalior cogniti orbis tabula ex recentibus confecta obseruationi" (Універсальна карта світу з відомими і новими спостереженнями) опублікована в Римському виданні "Географії" Птолемея. Йоханнес Рюйш подає ширше уявлення про світ, ніж Фра Мауро (середина 15 ст.), оскільки вже подає дані про відкриття португальських та іспанських мореплавців. Територія України - [[Русь (RVSSIA), Поділля (PODOLIA),

1540 р. Себастьян Мюнстер(з 1568 р. нова редакція) видає карту "POLONIA ET VNGARIA XV NOVA TABVLA" (Нова карта Польщі та Угорщини). Вперше ця карта була надрукована в "Географії" Птолемея (редакція Себастьяна Мюнстера). На цій карті чи не вперше подані регіональні назви українських земель: Rvssia ( Русь) зі Львовом (Leopol), Podolia (Поділля), Volhinia ( Волинь), Pokutze ( Покуття), Codimia ( Кодимія), Bessarabia ( Бессарабія), Tartaria minor (Мала Татарія), Tartaria Przecopen[sis] (Перекопська Татарія) (останні дві території належать до Північного Причорномор'я і Кримського півострова). Показано сусідів українських історико-географічних регіонів - Молдову (Mvldavia), Трансільванію (Transilvania), Волощину (Valachia) та ін..

1554 р. Герард Меркатор. Карта "Європа...". На мапі українські землі представлені тільки Поділлям (Podolia). Частина Поділля - Codimia ( Кодимія).

1570 р. Андрій Поґрабка (Andreas Pograbius, Andrzej Pograbski, Andrea Pograbio). Карта "Partis Sarmatiae Europae, quae Sigismundo Augusto regi Poloniae potentissimo subiacet nova descriptio" (Частини Європейської Сарматії...). З українських земель виділено "Русь, відома як Роксоланія" (Rvssia, А Ptol Roxolania), Поділля (Podolia), Волинь (Volhinia) та Кодимію (Codimia).

1587 р. Герард Меркатор і його син Румольд. Карта світу "Orbis terrae compendiosa descriptio quam ex magna universali Cerardi Mercatoris... M.D.LXXXVII". Опублікована в "Atlas sive Cosmographicae Meditationes de Fabrica Mundi et Fabricati Figura" (1596 р.). Українські землі позначені як Поділля (Podolia).

1605 р. Віллем Янсзон Блау. Карта "Nova Totius Terrarum Orbis Geographica Ac Hydrographica Tabula auct Guiljelmo Blaeuw". Українські землі представлені Поділлям (Podolia).

На Поділлі люди жили з давніх-давен. З археології відомо, що в цьому регіоні існували середньодністровські стоянки палеоліту Лука Врублевецька та ін. ( Ашельська культура), Яруга і Суботівка (Могилів-Подільський район), Сокіл (Кам'янець-Подільський район), Касперівці, Більче-Золоте ( Молодовська культура, Мустьєрська культура). Також представлені Солютрейська культура, Оріньяцька культура, Мадленська культура, Анетівська культура. У мезоліті - Кукрецька культура.

У неоліті існували Буго-Дністровська культура 6500-4750 рр. до н. е., культура лінійно-стрічкової кераміки 5500-4900 роках до н. е., Лендельська культура (середина 4 - середина 3 тисячоріч до Р. Х.). У енеоліті ( мідна доба) почався демографічний вибух у часи розселення до-індоєвропейських племен - культурної спільноти Кукутень-Трипілля. Трипільці між 4000-2500 роками до н. е. розбудували між Дніпром і Дністром найбільші за розмірами поселення у Європі; їх протоміста могли мати площу 100-450 га, 1500-2700 будинків і до 25 тис. жителів. Також на Поділлі зафіксовані - Культура шнурової кераміки, культура кулястих амфор, Лійчастого посуду культура, комарівська культура, Білогрудівська культура.

Компіляції Плінія Старшого (Naturalis Historia)[24] IV, 88 "Від Тафр вглиб материка займають авхати, в їхніх землях починається Гіпаніс (річка Бог)...";

Геродот (бл. 484-425 рр. до н. е.) вперше згадує споріднених зі скіфами кочових племен - сарматів; період з III ст. до н. е. по IV ст. н. е. в історії України має назву "сарматська доба", а так звана Європейська Сарматія займала територію між Доном і Віслою. На півдні Поділля межувало із Північною Дакією. На картах Римської імперії 125 р. народ який населяв верхів′я Пд. Бугу називають навари (лат. navari) - зарубинецька культура (2 ст. до н. е. - 2 ст.), Черняхівська культура (1-5 ст.), місцями вельбарська культура. По середній течії Дністра - бастарни (bastarnae), тут знайдено різні пам'ятки - сарматські, пшеворська культура, липицька культура. На північ від Дністра (Thiras) у верхів'ї - плем'я тірагети.

В істориків цього періоду зустрічається назва племені - peucini (певкіни) і Peuce mons, г. Певке (від грецького "Соснова"), за широтою тотожна із Овруцьким кряжем, макс. висота 317 м.

В 3 кн. Географії Клавдія Птолемея, написаній в період 130-170 рр., міститься список міст - "Вище Тіра коло Дакії: Карродун (Carrodunus) 49°30'сх.д. − 48°40' пн.ш., Метоній (Metonius) 51° − 48°30', Клепідава (Clepidaua) 52°30' − 48°40', Вібантаварій (Uibantauarius) 53°10' − 48°40' Еракт (Eractus) 53°30' − 48°40'".

Деяку ймовірність цим припущенням могли б дати знахідки римських монет. З трьох названих пунктів є цього роду дані тільки щодо Чорнобиля, де в 1879 р. був знайдений скарб римських монет часу Антонінів (Антонович. Археол. карта Київської губернії. - М., 1895. - С. 5.). Непряме підтвердження того, що торговий оборот того часу захопив басейн Прип'яті, можна бачити в монетних знахідках, зроблених на території Волині.

Дійсно на карті Птолемея гори "tura mons" - Подільські Товтри. Між Бугом і Дніпром - Метрополіс 56°30' − 49°30' , який судячи із назви, був одним із найважливіших міст. Зараз йому відповідає Городище з координатами 49°18' пн.ш. 31°27' сх.д., як видно, широти в Птолемея досить точні, а по довготі різниця близько 25°.

Зібрані проф. Антоновичем дані намічають напрям скарбів римських монет через Волинь від верхів'їв Бугу до Горині і потім за течією цієї річки. Це свідчить про активні торговельні зв'язки древнього Поділля із римськими провінціями Дакія (міста Напока і Апулум) і Мала Скіфія (міста Троезміс і Новіодунум) . Місця, де були знайдені римські монети.

Заславський повіт: Білгородка - скарб, який укладав 52 римських динарії від Гальби до Коммода;

Брикуля - два римських динарії республіканського часу, прізвище Марція, і імп. Гети.

Острозький повіт: Юфковци - кілька римських монет.

Кременецький повіт: Антонівці - в 1860 р. знайдено кілька римських монет.

Дубенський повіт: Майдан - динарій Веспасіана;

Листвин - 3 динарії Антоніна Пія; Червоне - римська монета часу республіки з ім'ям: Caius Norbanus;

Мала Мощаниця - динарій Адріана.

Рівненський повіт: Аристов - кілька монет Антоніна Пія;

Олександрія (на Горині, як і подальші місцевості) - динарій Антоніна Пія;

Бечень - в 1890 р. знайдено великий скарб римських монет від Адріана до Коммода;

Рубче - 7 римських монет часу Антонінів;

Хотин - кілька фунтів римських монет знайдено в 1888 р., З них вціліло кілька примірників з іменем Марка Аврелія;

Казимирка - часто знаходяться римські монети.

У верхній течії р. Случа в Новоград-Волинському повіті є відомості про випадкові знахідки: Черниця - в 1880 р. скарб з 339 римських монет; Олександрівка - в 1890 р. 90 римських монет I-II ст.; Настасівка - в обвалі берега в 1873 р. знайшли 20 срібних монет Траяна. На притоці Случа Церем - Городище - кількасот римських монет. Такий район монетних знахідок у Волинській губернії. Досить одного погляду на карту, щоб визнати тут сліди торгових шляхів, що сполучали басейн Дністра з плином Прип'яті.

Яскравий слід сарматів у історії вплинув на появу "сарматизму".

Поділля (колишнє Подольная земля, Русь Дольная, Пониззя) - історико-географічна область, розташована між Південним Бугом і Дністром. Територія Поділля - дольна, тобто являє собою місцевість, розташовану нижче відносно Покуття і Прикарпаття. Ця територія входила до складу Галицького князівства і в літописі XIII ст. зустрічається під назвою "Русь Дольная, Понизье". Слово пониззя утворене від давньоруського низ, преф. по- та суф. -є. Східна частина Пониззя, розташована у верхів'ї Південного Бугу і його приток, була відома в той час під назвою Побужжя. У другій половині XIV ст., після монголо-татарського нашестя, за територією Пониззя закріпилася давня літописна назва - Поділля.

Іпатіївський літопис повідомляє, що в 1240 р. галицький боярин Доброслав Судич захопив Пониззя із Бакотою (головне місто). Також згадуються в літописах міста Ушиця (біля смт. Стара Ушиця), ( Калюс)

1241 р. спалахнуло повстання на Пониззі. Після цього міста Болохівщини були поруйновані військом Галицько-Волинського князівства, каральні експедиції продовжувались до 1257 р.[2]. Літопис Руський повідомляє, що 1257 р. після крем'янецької ж війни хана Куремси Данило Романович здійняв війну проти татар. Порадившись з братом Васильком і з сином Левом, послав він воєводу Діонісія Павловича і взяв город Меджибіж. А потім Данилові таки люди і Василькові пустошили Болохів, а Львові - Побожжя і людей татарських. У відповідь татари провели похід на чолі з Бурундаєм, щоб вибити галичан з Болохівщини. Термін "Поділля", тотожний із "Пониззям", вказує на історичний звязок території з "гірською країною" Подністров'я галицького.

У перших давньоруських літописах 1196 Кам'янець описаний як одне з міст Галицько-Волинського князівства. У XII-XIII століттях Кам'янець-Подільський був великим торговим центром.

У 1240 році Поділля увійшло до складу Золотої Орди. Подоляни визнали право ординців збирати з міста щорічну данину, і Золота Орда почала правити життям Поділля за допомогою баскаків і виборних місцевих отаманів.

У другій половині XIII століття був створений Подільський улус, який ділився на тумени (округи). Кам'янець був адміністративним центром Кам'янецького тумена. Керували Подільським улусом три брати, "отчичі і дідичі Подільської землі" Кутлубуг (Котлубей), Хачібей (Кочубей) і Дмитро.

Уперше назва "Поділля" вживається у документах 14 століття. Історики та етнографи поділяють Поділля на Східне і Західне.
Є аргументована думка: на початку 1320-х років як результат чергового наступу орди на Галицько-Волинське князівство південна Бессарабія (між Прутом та Дністром північніше Дунаю) та Галицьке Пониззя ввійшли до складу Золотої Орди, утворивши Подільську землю.

М. Грушевський стверджував, що Поділля (Подільська земля) була новотвором, появилось внаслідок відлучення від давньої Теребовельської землі Королівства Руси, частину якої - Теребовельщину - захопив король Польщі Казимир ІІІ та приєднав до Галичини у 1349 році.

У першій половині 1360-х формується "Подільське князівство" на чолі з князями Коріятовичами, деякі з них на той час були позбавлені Ольгердом і Кейстутом батьківської спадщини.. 1362 року Великий Литовський князь Ольгерд разом з братами Коріятовичами та іншими литовсько-руськими князями вирушив походом проти татарських ханів: Кочубея, Котлубея, Дмитрія Солтана і Бекера і одержав перемогу у битві біля річки Синюхи в степу (на межі теперішнього Поділля). Забрав у них Торговицю, Білу Церкву, Звенигород. Всі країни руські з Поділлям надав Коріятовичам, які відбудували тут замки в Бакоті, Смотричі, Кам'янці, пізніше Брацлаві, Вінниці, Меджибожі, Хмільнику, Теребовлі. З кінця XIV століття - у складі Литовсько-Руської держави.

За даними літописів, весною 1393 князь Вітовт пішов на Поділля походом, але через сутичку ще й із київським князем Володимиром відклав похід на осінь. Князь Федір Коріятович покликав на допомогу угорських князів і волохів, а сам виїхав до Угорщини, певне, за новою допомогою. Вітовт за час відсутності Федора Коріятовича восени 1393 взяв подільські "городи" (також воєводу Нестака), поставив своїх старост. Грушевський датував захоплення Поділля Вітовтом восени 1393 чи 1394 року через відсутність джерел. В. Михайловський вказує 1394-й останнім роком правління князя Федора Коріятовича, з чим погоджується Мирон Капраль. Оскільки 1385 року тоді ще великий князь литовський Ягайло підписав з Польським королівством договір, відомий як Кревська унія, а Вітовт 1392 року ( Острівська угода) визнав себе васалом Ягайла, то поляки вважали ці землі своїми.

За даними русько-литовського літопису, після того, як Вітовт захопив Поділля, Ягайло попросив ці землі собі. Вітовт продав західну частину (Кам'янець, Смотрич, Скалу, Бакоту, Червоногрод та ін.) за 40 тис. гривень чи кіп, а східну залишив собі. Ягайло заставив свою частину за 20000 Спиткові з Мельштина.

Грамотою від 13 червня 1395 Ягайло надав Західне Поділля "на вічність" ( лат. plene iure ducali) краківському воєводі Спиткові Мельштинському, а Вінницю, Меджибіж та Бозьк (Божськ) залишив собі, Брацлав, Крем'янець, Сокілець, Хмільник відійшли до Литви, намісником був Петро Гаштовт.

Після того, як Спитко з Мельштина пропав безвісти під час битви на Ворсклі у 1399 році, Ягайло не захотів залишати Поділля в руках його вдови та віддав край князю Свидригайлові (підписувався з серпня 1400 лат. Dei gratia dux Podolie) з умовою, що замки він міг надавати в управління тільки полякам, щоб не втратити можливість потім приєднати Поділля як провінцію до Корони. Це надання не зовсім задовольнило Свидригайла, який готувався до подальшої боротьби, причому, опираючись в основному на русинів та литвинів, інколи отримував прихильників і серед поляків.

На початку 1402 року Свидригайло вирушив до Пруссії, де уклав угоду. Ягайло наказав відібрати Поділля від бунтаря, однак несподівано зіткнувся з опором старост (навіть поляків). Але через деякий час вони вислали до короля послів з заявою про визнання покори. Для посилення контролю над ситуацією Ягайло виїхав на Поділля (в серпні був у Кам'янці, потім у Червоногроді).

1411 року Вітовт отримав від Ягайла Поділля, краєм до смерті великого князя Литви керували його старости (намісники).

1431 поразка Свидригайла, поділ Подільського князівства, західне Поділля відходить до Польщі. 1432 Поділля увійшло до складу Великого князівства Руського[джерело? ].

Сигізмунд Кейстутович у грамоті від 15 жовтня 1432, підтвердженій підписями князів і панів, його прихильників (за взірець взяли грамоту Витовта 1401 р.), приймаючи від польського короля Ягайла титул великого князя литовського, визнавав за ним і його наступниками, зокрема, зверхність над ВКЛ, відступав Польщі Подільську землю, також спірні волинські прикордонні округи з центрами в містах Олесько, Ратне, Ветли, Лопатин.

На захоплених землях існувала посада подільський староста. Зокрема, подільськими старостами були Пйотр Поляк, Теодорик Бучацький Язловецький.

1474 - перекопські татари сплюндрували все Поділля, попаливши міста, залишивши після себе пустки; забрали в ясир 100 000 осіб, з яких до Кафи дійшло тільки 30 000. 1480 - татари з турками сплюндрували Поділля і Волинь. 1484 - татари через Хотин напали на Поділля.

1475 - на пйотркувському сеймі укладена угода послати до Русі послів, щоб всі замки склали присягу польському королеві.

Між 1493 - 1530 татари 12 разів наїжджали на Поділля, з них напади 1498 і 1516 років були найжахливішими. Тоді були повністю спалені: 1474 - Збараж, 1512 - Вишнівець, 1524 року - Зіньків.

1538 р. було створене Барське староство.

1576 - татари з турками сплюндрували Поділля, Волинь, Червону Русь, тоді старих людей усіх вбивали, а молодь та жінок брали в ясир. Тоді було взято 85 000 осіб, а також коней, овець, 100 тис. шат золота і срібла. Лише у другій половині XV ст. на Поділля було вчинено не менше 33 нападів, а у XVI ст. - 35. Протягом XV- XVI ст. на Поділлі відбувалися національно-визвольні повстання, серед яких наймасштабнішими були рухи під проводом Мухи, Северина Наливайка та ін.

У ході національно-визвольної війни українського народу під проводом Б. Хмельницького 1648- 1657 на Поділлі поширився полково-сотенний устрій. На Східному Поділлі утворено Могилівський, Брацлавський (22 сотні) і Кальницький (пізніше Вінницький; 19 сотень) полки. За Андрусівським перемир'ям 1667 Поділля залишилося у складі Речі Посполитої.

Морова зараза "бушувала" на Поділлі 1,5 року - 1769-70 років.

Внаслідок першого поділу Речі Посполитої частину Західного Поділля було приєднано до Австрії.

1772 - Червоногородський повіт Поділля по р. Збруч відійшов до Австрії.

У 1793 землі Поділля захопила Російська імперія, було створено Брацлавське та Ізяславське намісництво, яке в 1795 р. поділено на два нових - Волинське і Подільське. Подільське намісництво складалось із 7 повітів і Брацлавське намісництво (9 повітів). Царським указом від 12 грудня 1796 вони були об'єднані у Подільську губернію ( 1797) з центром у Кам'янці.

Після поразки українських національно-визвольних змагань 1917-1921 частина земель Поділля увійшла до складу УРСР. На територіальній основі Східного і Західного Поділля існувала Подільська губернія (скасована постановою ВУЦВК від 3 червня 1925). 1932 було створено Вінницьку область, а 22 вересня 1937 - постановою ЦВК СРСР - Кам'яне́ць-Поді́льську з центром у місті Кам'янець-Подільський, і Житомирську області УРСР.

У результаті анексії територій Польщі і Румунії 1939-1940 рр. вся територія Поділля увійшла до складу УРСР.

Сьогодні площа Поділля становить близько 61 тис. км²., чисельність населення - близько 4,6 млн чол.

Наприкінці XIX - на початку XX ст. була поширена традиція подільського народного домашнього іконостасу. Такі іконостаси писалися на полотні, а в довжину сягали до 5 метрів. В їхній палітрі переважають червоні, зелені і жовті барви, обличчя святих дещо видовжені, очі мигдалеподібні. Сюжети іконостасів присвячені святам і святим, які найбільше шанувалися в тій чи іншій родині. Зібрання подільських домашніх іконостасів є у Вінницькому художньому музеї, а також у Музеї української домашньої ікони, розташованому в Історико-культурному комплексі "Замок Радомисль".

Монументальне будівництво на Поділлі, в XIV-XVII ст. мало осібний архітектурний характер відповідно до умов життя в цій прикордонній країні. В ці часи з'являються у містах і містечках оборонні замки з баштами, амбразурами, зубчастими стінами. Церковна архітектура Поділля тих часів також набирала оборонного характеру. Церкви та костьоли будувалися невеликі, з міцними мурами, баштами, амбразурами та стрільницями. Яскравим зразком такого церковного будівництва є мурована церква в м. Сутківцях. Успенська церква в м. Межибожі XVII ст. з дуже грубими мурами, має потайну кімнату в бані, хід до якої зроблено в стіні. Іванівська церква в Кам'янці мала міцну муровану дзвіницю-башту з амбразурами. Кам'янецький вірменський костьол мав теж потайну кімнату в бані і стрільниці в дзвіниці. Муровані синагоги в м. Сатанові і в м. Шаргороді мають вигляд невеликих замків.

Для Поділля типовою є триверха або одноверха дерев'яна церква з виваженими пропорціями. Характерною рисою подільських церков є вертикальна обшивка дошками, пофарбована на біло, ґонтовий верх, "опасання" та ґаночок при вході. Середній зруб завжди був домінуючим та вищим за бічні зруби. Церква розташовувалася посередині поселення та була обсаджена липами.

Байцар Андрій.Назва "Поділля" на географічних картах (XV-XIX ст.) https://baitsar.blogspot.com/2018/09/blog-post_22.html

Баженов Л. В. Поділля в працях дослідників і краєзнавців XIX-XX ст.: Історіографія. Біобібліографія. Матеріали. - Кам'янець-Подільський, 1993. - 480 с.

Історія медицини Поділля (кінець XVIII - початок XX ст.) / О. Ф. Головко, В. О. Головко; Кам'янець-Подільський держ. педагогічний ун-т; Центр досліджень історії Поділля Ін-ту історії України НАНУ; Вінницький держ. мед. ун-т ім. М. І. Пирогова. - Вінниця; Кам'янець-Подільський, 2000. - 236 с. - Бібліогр.: с. 229-232.

Байцар Андрій.Українські землі на картах Себастьяна Мюнстера (XVI ст.)http://baitsar.blogspot.com/2017/03/xvi.html

Байцар Андрій.Назва "РУСЬ" на перших західноєвропейських картах. http://baitsar.blogspot.com/2017/03/blog-post_13.html

Байцар Андрій.Українські землі на картах Себастьяна Мюнстера (XVI ст.)http://baitsar.blogspot.com/2017/03/xvi.html

Географічна енциклопедія України. - Т. 2. - К., 1993. - С. 52.

Грушевський М. Історія України-Руси. - Т. IV-V.

Гулевич В. Казимир Яґайлович і Менґлі Ґірей: від друзів до ворогів // Український історичний журнал. - К., 2013. - № 1 (508) (січень-лют.). - С. 40-66. - ISSN 0130-5247.

Жарких М. І. // Ілюстрований каталог-довідник християнських храмів Поділля.

Заселення Поділля (історико-географічні етапи): монографія / О. В. Борисова, В. В. Загородній. - К. : Вид-во НПУ ім. М. П. Драгоманова, 2012. - 237 c. - Бібліогр.: С. 173-194.

Кубійович В., Жарський Е., Ждан М. Поділля // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж-Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1955.. Словникова частина. - Т. 6. - С. 2131-2145.

Мазур О. Поділля // Довідник з історії України. - 2-е видання. - К., 2001. - С. 586-587.

Михайловський В. Васальні стосунки князів Коріатовичів із Казимиром ІІІ та Людовіком Угорським // Український історичний журнал. - К., 2010. - № 4 (493) (лип.-серп.). - С. 4-15. - ISSN 0130-5247.

Михайловський В. Правління Коріатовичів на Поділлі (1340-ві - 1394 рр.): соціальна структура князівського оточення / Український історичний журнал. - К., 2009. - № 5 (488) (вер.-жовт.). - 240 с. - С. 42. - ISSN 0130-5247.

Михайловський В. Формування території історичного Поділля у другій половині XIV ст. / В. М. Михайловський. // Український історичний журнал. - 2017. - № 3

Janas E., Kłaczewski W., Kurtyka J., Sochacka A. (opracowali). Urzędnicy podolscy XIV-XVIII wieków. - Kórnik, 1998. - 243 s. - ISBN 83-85213-00-7 całość, ISBN 83-85213-22-8. (пол.)

Podole // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1887. - Т. VIII. - S. 442. (пол.) - S. 442-460. (пол.)

Клавдий Птолемей. Руководство по географии. ("Античная география", составитель проф. М. С. Боднарский, Государственное издательство географической литературы, Москва - 1953) [3] (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Поділля - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Поді́лля (Подільська земля, Пониззя, Подністров'я, Побoжжя) - історико-географічна область України, охоплює територію сучасних Вінницької, Хмельницької (без північної смуги), Тернопільської (південь), північні райони Одеської областей, а також невеликі прилеглі території Житомирської, Черкаської, Кіровоградської та Київської областей. До Подільської землі також належить північне Придністров'я. Подільська платформа піднята на 300-400 м над рівнем моря.

# data[].attributes.headline
Дайте відповідь на запитання

# data[].attributes.subject
Дайте відповідь на запитання

# data[].attributes.body
- Хто оповідач  у творі?
- Що ви дізналися про армійського хірурга?
- Знайдіть і зачитайте, що для оповідача праця лікаря.
- Яку таїну відкрив для себе хірург в людині на війні?
- Опишіть розвідника Івана Карналюка. Ким він був до війни?
-  Кого бачив у мареннях Іван після важкого поранення?
- Що проказав Іван, перед тим, як втратити свідомість?
- Скільки часу провів поранений,  доки його не оглянув лікар?
- На скільки черг були поділені поранені? Чому?
- Опишіть "звичайну" роботу військового хірурга. Що вказує на те, що робота в нього була вкрай складною?
- Що таке газова гангрена?
- Опишіть стан Івана в шпиталі.
- Опишіть марення Карналюка після ампутації.
- Що підтримало Івана, щоб жити далі?
- Яким був ранок того дня?
- Опишіть, яким побачив хірург Івана , що сам прийшов на перев'язку? Який художній засіб використано в цьому епізоді?
- Що, за словами хірурга, врятувало Івана Карналюка?
- Опишіть роботу хірурга наприкінці твору.
- Чи можна протиставити роботу хірурга з боротьбою за життя Івана Карналюка?
- Опишіть кульмінацію твору.
- Який колір і скільки разів зустрічається у творі?
- Пояність слова епілогу твору.

# data[].attributes.headline
Проблемне питання

# data[].attributes.subject
Проблемне питання

# data[].attributes.body
Знайдіть опис Івана Карналка під час поранення та в госпіталі.

# data[].attributes.headline
Поясни епіграф наприкінці уроку

# data[].attributes.subject
Поясни епіграф наприкінці уроку

# data[].attributes.body
«Людина на війні - це воля. Є воля - є людина! Нема волі - нема людини!

Скільки волі, стільки й людини» .

(О.Довженко)

# data[].attributes.headline
Перевір себе 

# data[].attributes.subject
Перевір себе 

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
персональна сторінка

# data[].attributes.attachment_link.title
Вхід - На Урок!

# data[].attributes.attachment_link.description
Після авторизації можно завантажити авторські розробки та отримати свідоство про публікацію