# data[].attributes.body
Base de dades

# data[].attributes.attachment_link.title
MINISTERIO DE CULTURA Y DEPORTE - Portal de Archivos Españoles -

# data[].attributes.body
de l'Holocaust

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(David Casals i Vila -CR) El camp d'extermini d'Auschwitz, a Polònia, el més gran del nazisme i on foren assassinades més d'un milió d'éssers humans, celebra aquest dimarts el 70è aniversari del seu alliberament. Per commemorar-lo, a Catalunya hi ha previstos diferents actes institucionals.
A d'Auschwitz
Auschwitz és el nom en alemany de la petita població polonesa d'Oswiecim, un important nus ferroviari. Allà hi havia un antiga caserna, que inicialment servia per acollir presoners polítics polonesos, i que fou reconvertida en camp de concentració.

El 20 de gener de 1942, en plena Segona Guerra Mundial, a la conferència de Wannsee, alts funcionaris del Tercer Reich van establir un pla: la 'solució final del problema jueu', que pretenia exterminar la població jueva europea. En conseqüència, Auschwitz s'amplià, i en total hi van haver tres camps: Auschwitz I, Auschwitz II-Birkenau i Auschwitz III.

Allí foren deportats entre els anys 1940 i 1945 més d'un milió de jueus, entre 140.000 i 150.000 polonesos, 23.000 gitanos, 15.000 presoners de guerra soviètics, 25.000 d'altres nacionalitats. En total, 1,3 milions de persones, i de totes elles, només van aconseguir sobreviure un 10%.

L'Holocaust s'acarnissà contra els jueus: només a Auschwitz en van morir 1,1 milions. En total, el nazisme va matar cinc milions de jueus, l'equivalent a les 3/5 parts de la població jueva europea. L'any 1933, just abans de l'ascens dels nazis al poder, hi havia aproximadament uns nou milions de jueus a Europa: un terç vivien a Polònia, i un altre terç, a la Unió Soviètica.
E d'evasió dels pirineus
' Perseguits i Salvats ' és un projecte de la Diputació de Lleida que pretén mantenir viu que al Pirineu, van haver rutes d'evasió de persones que fugien del nazisme. Diverses investigacions històriques reporten que prop de 20.000 persones d'origen jueu van fugir de la barbàrie nazi a través de les comarques de l'Alta Ribagorça, el Pallars Sobirà, l'Alt Urgell, la Cerdanya i l'Aran per salvar-se de la deportació i la mort.

Aquesta tardor TV3 va emetre un documental sobre aquests fets, i la iniciativa ja ha aconseguit despertar l'interès del turisme internacional.

El paper que en aquest episodi va jugar Andorra, molt desconegut 75 anys després, és un dels assumptes que aborden en el llibre El marqués y la esvástica (Anagrama, 2014) el periodista Plàcid Garcia-Planas i l'assagista especialitzada en cultura alemanya i nacionalsocialisme Rosa Sala Rose.
F d'Anna Frank
És un error explicar l'Holocaust basant-se únicament amb les xifres. Per això, amb el pas dels anys, s'ha posat l'accent en històries concretes, vides humanes que van quedar absolutament truncades per aquests fets.

Un dels relats més populars és el que va plasmar en el seu diari personal l'adolescent Anna Frank, que també va passar per Auschwitz, tot i que morí després a Bergen-Belsen. Del quadern, se'n va fer una primera selecció, publicada l'any 1947, un relat que explica en primera persona les trifulgues d'un grup de persones que s'amaguen en un recinte industrial al centre d'Amsterdam. Aquest edifici és avui dia un museu, i ha editat una guia de butxaca en llengua catalana.

El nom d'Anna Frank també ha estat aquests dies d'actualitat, perquè ha publicat les seves memòries la seva ' germanastra', la filla de la dona amb qui es va casar després el seu pare, i que precisament, és una de les supervivents d'Auschwitz.
G de genocidi
L'Holocaust on és l'únic exemple de genocidi (extermini d'un poble, d'un grup ètnic) al llarg del segle XX: hi ha altres episodis, com ara l'any 1995 la Massacre de Srebrenica contra els bosnians durant la Guerra dels Balcans, i l'any 1994 a Rwanda, amb l'extermini de milers de tutsis per part de grups extremistes hutu durant la Guerra Civil.
J de justos entre les nacions
Aquest és el títol d'un programa de l'Estat d'Israel per reconèixer totes les persones que van socórrer als jueus durant l'Holocaust. Fins a l'1 de gener de 2007, s'han reconegut a gairebé 22.000 persones de 42 països diferents.

Segueix sent encara molt desconegut el paper que van tenir molts diplomàtics espanyols per tal de salvar víctimes de l'Holocaust durant el tram final de la segona Guerra Mundial. Un dels casos que s'han popularitzat gràcies a un telefilm de TVE és el del diplomàtic espanyol Ángel Sanz Briz (1910-1990). Residia a Budapest, capital d'Hongria, on fins la Segona Guerra Mundial, hi havien viscut 400.000 jueus; i alarmat per la situació, no va dubtar en emetre certificats per salvar la vida de 5.000 persones. Tanmateix, aquest i altres casos van ser episodis puntuals, ja que el règim franquista fou "còmplice" de l'Holocaust, com conclou una investigació del periodista Eduardo Martín de Pozuelo.
M de memòria
A Catalunya s'han institucionalitzat al llarg d'aquests darrers anys dos grans esdeveniments per recordar les víctimes de l'Holocaust. Aquest dilluns s'ha fet al Parlament un acte organitzat per les institucions, i dimarts es farà un recordatori a la plaça de Sant Jaume. També el dimarts al Palau de la Generalitat es farà una conferència Dory Sontheimer, que acaba de publicar en català una biografia, Les Set Caixes (Angle), on explica un secret que li havia amagat la seva família i que va descobrir un cop els seus pares van morir: que era d'origen jueu. Els seus pares es van establir a Barcelona als anys 30 i la van educar com a catòlica.

D'altra banda, també cal mantenir viu el record dels republicans que foren enviats als camps d'extermini malgrat que el règim franquista ho hagués pogut evitar. Els fets, molt ocults durant la dictadura, van començar a projectar-se a l'opinió pública amb el llibre de Montserrat Roig Els catalans als camps nazis.

Un fotògraf català Francesc Boix fou un dels testimonis en els Judicis de Nuremberg i les seves vivències en un camp d'extermini les va plasmar Joaquim Amat Pinyella a K.L. Reich.
N de nens
Hi ha materials per fer arribar als més petits l'horror de la barbàrie nazi? Oi tant. Un exemple és el llibre per a infants a partir de 10 anys que aquest dilluns s'ha presentat a Barcelona, traduït al català. És La historia de Erika, un relat que explica com fou salvat un nadó després que la seva mare el llancés per la finestra del vagó d'un tren de bestiar que la deportava a un camp. Centrat en els nens però dirigit als adults, hi ha també una novel·la espanyola que fou un 'best seller' fa dos anys, La bibliotecària de Auschwitz, que se centra en el mòdul del camp que acollia els més petits.
P de Porrajmos
Amb aquesta paraula es designa l'assassinat massiu de gitanos per part del nazisme, que encara segueix sent desconegut per una part de l'opinió pública. Més de 250.000 persones d'ètnia gitana foren víctimes del nazisme, tot i que segons alguns estudis, aquesta xifra podria ser superior. També sofriren l'Holocaust altres col·lectius: discapacitats, presoners de guerra, opositors, homosexuals. Al centre de Berlín, anys enrere s'hi va col·locar un memorial que no va estar exempt de certa polèmica.
T de testimonis de Jehovà
És un dels col·lectius que foren víctimes del nazisme, tot i que és una història molt desconeguda. Foren durament reprimits perquè per les seves fermes conviccions religioses, es negaven a saludar Hitler, a fer el servei militar i a fabricar armament. Llavors eren anomenats 'Estudiants de la Bíblia' (Bibelforrscher), i es calcula que uns 10.000 foren deportats als camps de concentració per la seva fe. En castellà hi ha una pàgina web especialitzada en la matèria.
Y de Yad Vashem
A Jerusalem, Yad Vashem és el memorial de les víctimes de l'Holocaust, creat per llei l'any 1953. És un museu, un centre de documentació i també un exemple d'arquitectura i art al servei del record permanent. S'estima que a dia d'avui, a Yad Vashem hi ha 60 milions de pàgines de documentació, 260.000 fotografies, 90.000 llibres i 40.000 testimonis per escrit i en format vídeo i àudio.

El record dels fets per evitar que es repeteixin esdevé una obligació per a una societat, seguint el que va escriure un dels supervivents d'Auschwitz, Primo Levi, en el llibre Si això és un home, al 1947: "Penseu que això que ha passat: us confio aquestes paraules. Graveu-les al vostre cor quan sigueu a casa o aneu pel carrer, quan us fiqueu al llit o us lleveu; repetiu-les als vostres infants".
[Fotografies: David Casals i Vila]

# data[].attributes.attachment_link.title
Abecedari de l'Holocaust als 70 anys de l'alliberament d'Auschwitz

# data[].attributes.attachment_link.description
(David Casals i Vila -CR) El camp d'extermini d'Auschwitz, a Polònia, el més gran del nazisme i on foren assassinades més d'un milió d'éssers humans, celebra aquest dimarts el 70è aniversari del seu alliberament. Per commemorar-lo, a Catalunya hi ha previstos diferents actes institucionals.

# data[].attributes.body
Assassinades

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Presoners de Flossenbürg, a la pedrera del camp, formats per recollir el dinar al llarg d'una data desconeguda de 1941 (font: NIOD Institut für Kriegs-, Holocaust- und Genozidforschung, Amsterdam / AGFI)

L'any 2019 Fetasantfeliu va dedicar un dels seus canals a parlar dels efectes que l'ocupació franquista de la ciutat el 25 de gener de 1939 va provocar entre els nostres veïns. Al llarg de nou capítols, "Aquells dies foscos" va intentar retratar, el més fidedignament possible, diferents aspectes de la vida d'aquells que visqueren el sotrac de la implantació del nou règim.

El darrer capítol el vam dedicar, a mode d'homenatge i com a denúncia enfront del silenci que els envolta, als santfeliuencs que patiren la barbàrie dels camps de concentració nazis.

En el moment de la redacció i publicació, el llistat de veïns i víctimes pujava a sis: cinc morts i un alliberat ¹. De manera general, aquests veïns van ser detinguts com a presoners de guerra al llarg de l'ocupació nazi de França (juny de 1940) mentre formaven part de les Companyies de Treballadors Estrangers (bàsicament). En aquest sentit, el seu recorregut vital es vincula tràgicament a la primera fornada de deportacions i assassinats als camps de Mauthausen, i el Castell de Hartheim que, en el seu cas concret, s'allarga entre el 24 d'agost del 1940 i el 27 de desembre de 1941.

El coneixement d'aquestes víctimes s'havia generat a través de diferents treballs i investigacions de diferent natura que podrien tenir com arrel el treball seminal de la Montserrat Roig Els catalans als camps de concentració nazis on ja es recollien dos casos (els de V. Pujol Orenga i Jaume Ximenis Sans). Els diferents estudis i actuacions administratives donarem com a resultat que el llistat s'ampliés fins a quatre al llarg del final de segle (els dos anteriors més R. Cerdà Perayra i Francisco de la Cruz Simón) ². En darrer terme, la memòria familiar d'un dels nostres veïns (Josep Maria Gelabert Campos) va permetre ampliar el nombre de víctimes amb dos casos més: els de V. Riaza Casas i Baldiri Mestres Subirachs (3).

La revisió permanent per part nostra de tots els cercadors de víctimes que han vist la llum els darrers mesos ens ha permès la identificació d'un cas més. Va ser concretament la recerca a la base de dades de la Amical Mauthausen la que va aportar la possibilitat d'una víctima desconeguda per a nosaltres fins ara: era el cas de Pau Carcereny Duran.

Les dades escadusseres presents a la seva fitxa ens va portar a resseguir el rastre del seu recorregut a totes les bases de dades i arxius disponibles ⁴ i als diferents padrons municipals de Sant Feliu de Llobregat. L'aportació de informació per part del servei d'arxius del Memorial del Camp de Flossenbürg i la consulta dels documents vinculats al seu expedient als Arolsen Archives ens ha permès, primer, confirmar el seu cas i, segon, traçar un breu itinerari del seu recorregut pel infern dels camps de concentració nazis. ⁵

Qui era el Pau Carcereny Duran?

El Pau va néixer a Sant Feliu de Llobregat, possiblement, el 20 d'agost de 1892 ⁶. El seu pare es deia Agustí Carcereny Balcells i la seva mare Emilia Duran Navines i els seus germans Rosa, Higinio, Cristóbal, Francesca i Josep.

Gràcies a la informació present als diferents padrons de la primera part del segle XX sabem que el Pau, al llarg dels primers anys de la seva vida laboral, era jornaler (com el seu pare) i també obrer fabril, i que el 1936 era peó a la Sanson S.A. No devia tenir formació acadèmica donat que el padró de 1910 diu que era "analfabet" però, al del 1936, diu que sap llegir i escriure ⁷.

Les diferents entrades al padró indiquen diferents domicilis i així apareix com a veí a la Carretera Laureà Miró (al números 64, al 242 i al 263 també) i també al carrer de les Creus (als números 19 i 20).

La darrera informació disponible (padró de 1936) indicava que estava domiciliat a Carretera Laureà Miró, al nº 263. Amb 44 anys i sent solter, vivia a casa d'una tia, vídua del germà del seu pare, Francesc Carcereny Balcells.

I després, als padrons del 1940, del 1945 i del 1950, no apareix ni el Pau ni cap membre dels Carcereny Duran.

Gràcies a diferents informacions sabem que el seu germà Cristóbal, que al padró del 1936 ja no era veí de Sant Feliu, s'havia traslladat amb la seva dona (Ramona Rabassa Parladé) i els seus fills (Emili, Carlos i Demetri) a Sant Just Desvern. De la mateixa manera sabem que va formar part del consistori santjustenc com a mínim entre 02/10/1937 i el 01/02/1939 com a representant d'Esquerra Republicana de Catalunya. De manera més concreta, ell era present el dia que una delegació del consistori fa el traspàs de poders a la Comissió Gestora franquista que pren el poder el dia 27 de gener de 1939. Sembla que als anys 40 van marxar cap al barri d'Horta a Barcelona; allà els perdem la pista. ⁸

Guerra Civil, Exili i recorregut pels camps de concentració

Malauradament no sabem res sobre el seu itinerari al llarg de la Guerra Civil i l'Exili. L'única informació disponible és la procedent de la documentació en relació amb el seu recorregut pels diferents frontstalags i camps de concentració nazis. En aquest sentit, la figura i recorregut concentracionari del Pau Carcereny Duran era desconegut fins al 2020 a Sant Feliu de Llobregat. Això podria haver estat resultat d'un procés combinat.

Per un cantó, sembla que la seva la seva família va abandonar la nostra ciutat, de manera sobtada o gradual, no ho sabem, amb posterioritat al 1936 (darrera aparició al padró). Ja hem comentat la marxa del seu germà a Sant Just, però res en sabem de la resta de germans. Aquest fet seria el responsable del desconeixement del seu cas al poble i la no inclusió dins de les xarxes de memòria que, d'una o altra manera, ens han llegat els noms dels veïns víctimes del terror nazi.

Per un altre cantó, un possible error en l'assignació de la ciutat de naixement, ha provocat la seva "no visibilitat" al llarg de les diferents recerques als cercadors. Només la dada correcta al cercador de l'Amical Mauthausen i als documents presents als Arolsen Archives i banc de dades del Camp de Flossenbürg ha permès identificar i documentar la seva vinculació a la repressió nazi com a veí santfeliuenc.

En darrer terme, la seva absència a la documentació vinculada a l'exili i la repressió immediata de la primera Junta Gestora de Sant Feliu o a treballs com el de la Montserrat Roig hauria col·laborat, també, en aquesta invisibilitat. ⁹

En funció de tot això, la primera informació de la qual disposem, a dia d'avui, és aquella que diu que va ser arrestat per la Kripo ( Kriminalpolizei) a París el primer dia de desembre de 1943. Aquest fet el converteix en excepcional, en relació a tots els veïns de Sant Feliu que passaren per camps de concentració, donat que ell és l'únic cas que forma part de la repressió vinculada a les activitats de la Resistència o a la seva participació a actes públics en contra del Reich.

Aquest arrest el condemna a ser deportat a un camp de concentració o d'extermini com a presoner polític. El procediment habitual era la derivació, primerament, a un frontstalag i la seva posterior deportació a un camp central.

En el seu cas, la primer passa implica la seva remissió al Frontstalag nº 122, anomenat Camp Royallieu (Compiègne, Picardia - França -), al llarg d'algun moment entre la seva detenció i el 17 de gener de 1944, quan abandona aquest camp.

La sortida del camp en direcció al camp central de Buchenwald va tenir lloc amb el comboi ferroviari que va marxar el 17 de gener. Aquest transport va implicar la deportació de 1947 homes (entre els que hi havia uns 1506 francesos i uns 250 espanyols) i està considerat com una passa més en l'acceleració del procediment de deportacions en massa en funció del decurs dels diferents fronts de guerra. El composen principalment membres de la resistència i al llarg del trajecte s'observen diferents intents de fuga, quan el comboi es trobava encara a territori francès, que forçaren accions repressives i de càstig. El trajecte durà dos dies i així l'arribada a Buchenwald (Weimar, Turingia - Alemanya - ) va ser el dia 19 de gener del 1944. ¹⁰

La numernkarte (targeta amb el seu número de presoner i dades bàsiques) del Pau Carcereny Duran vinculada al seu pas per Buchenwald (Individual Documents male Buchenwald, Individual Files (male) - Concentration Camp Buchenwald, 1.1.5.3 / 5650756 / ITS Digital Archive, Arolsen Archives)

La documentació vinculada a la seva estada a Buchenwald ens aporta algunes dades d'ordre administratiu orientades a la repressió efectiva i industrial de les víctimes. Per exemple, la nummernkarten ens indica el número de presoner assignat (el 40281) així com el seu nom, lloc de naixement, la data d'arribada i de sortida del camp, la seva categoria (pres polític espanyol) i la seva professió ( bergmann, miner).

La seva fitxa com a presoner indica qüestions com el seu número de presoner, la seva religió (catòlica), el seu estat civil (solter), la seva nacionalitat (espanyola) i la persona de contacte: el seu germà Cristóbal C. Malauradament, a l'apartat d'adreça de contacte posa "Barcelona, mäheres unbekannt" (Barcelona, sense més informació podríem traduir). De la mateixa manera, quan cal indicar la darrera adreça coneguda trobem com a resposta un incomprensible per a nosaltres "Aime".

La fitxa personal del Pau amb la seva signatura procedent de Buchenwald (Individual Documents male Buchenwald, Individual Files (male) - Concentration Camp Buchenwald, 1.1.5.3 / 5650759 / ITS Digital Archive, Arolsen Archives)

De la mateixa manera ens indica la data d'arrest i que va ser la Krippo de la zona BDS París qui ho va fer. Data d'entrada i de sortida / arribada a Flossenbürg i la seva signatura completen el document.

Poca cosa més sabem, que estava assignat al barracó 62 i, possiblement després, al 52.

La seva estada a Buchenwald és curta, donat que, un mes i pocs dies més després, el 23 de febrer arriba al camp de Flossenbürg (Flossenbürg, Alt Palatinat - Alemanya -) (11). La recopilació d'informació sobre la seva estada definitiva a aquest camp ha estat possible gràcies als serveis de documentació i arxiu del memorial del camp. Als Arolsen Archives només trobem que al sobre nº 7235, que recull la documentació recollida al llarg dels anys immediatament posteriors, només apareix la effektenkarten: aquest era un document que indicava els efectes personals del pres a la seva arribada al camp.

Sobre que contenia tota la informació documental recollida per les ITS després de la II Guerra Mundial al camp de Flossenbürg. El sobre 7235 contenia la seva effektenkarten únicament però testimoniava clarament la seva procedència: Sant Feliu de Llobregat (Individual documents male Flossenbürg, Individual prisoner records, 1.1.8.3 / 10838851 / ITS Digital Archive, Arolsen Archives)

La documentació de Flossenbürg és important en primer lloc perquè elimina de cop els dubtes sobre la possible procedència de Pau Carcereny Duran indicant en diferents apartats la seva vinculació com a lloc de naixement a Sant Feliu de Llobregat (p.e. la effektenkarten).

La targeta amb l'enumeració dels efectes personals que el Pau portava a la seva arribada a Flossenbürg (effektenkarten) (Individual documents male Flossenbürg, Individual prisoner records, 1.1.8.3 / 10838852 / ITS Digital Archive, Arolsen Archives)

De la mateixa manera se'ns indica el número de matrícula 6494, la seva condició de pres polític i la seva assignació primària al Barracó nº 22 (un dels barracons destinats a passar la quarantena a l'entrada al camp).

Al llarg de la seva reclusió a Flossenbürg, va ser desplaçat al kommando de Hradischko (Districte de Praga Occidental, Bohèmia Central - Txèquia - ). Aquest subcamp va hostatjar, fins a finals del 1943, només, sembla, alemanys, però al llarg del març de 1944 comencen a arribar presoners de diferents nacionalitats (325 presoners de manera concreta) on també hi han republicans. Entre ells hi havia el Pau Carcereny Duran, que va arribar amb la primera tongada de presoners el 3 de març i va restar-hi allà fins al 19 d'octubre. Allà estaven destinats per fer treballs forçats en la construcció de les diferents instal·lacions destinades a allotjar, a l'ensinistrament i a l'execució de pràctiques militars de les dotacions de SS presents al Kommando (12).

Llibre de registre del Camp de Concentració de Flossenbürg. L'entrada 6494 correspon al Pau i informe sobre la seva data de naixement, la seva població d'origen (errònia donat que diu San Felix) i una creu i la data del 19 de novembre del 1944 per indicar la seva mort (KZ-Gedenkstätte Flossenbürg - Archiv, AGFl_S.22.0051_0111).

Des del retorn al camp fins a la data de la seva mort no en sabem res més. El Pau va morir el 19 de novembre de 1944. No sabem quin va ser el motiu de la seva mort, tan sols coneixem que va ser incinerat al Crematori del Camp de Concentració de Flossenbürg i que les seves cendres van ser llençades pels voltants.

Després, com sempre, el silenci i l'oblit (infinit).
Sant Feliu de Llobregat, 04 de juny de 2020¹³
NOTES:

1. A començaments del 2019, el llistat de les víctimes semblava complert amb els diferents treballs fets fins al moment. L'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat (ACBL) havia publicat un document amb bona part de la informació disponible: "Dades personals dels morts i supervivents dels camps de concentració nazis vinculats amb Sant Feliu de Llobregat" ( Document en línea). Nosaltres, sobre aquesta base i altres informacions vam confeccionar un altre document resum de tota la informació disponible al capítol 9 del Canal "Aquells dies foscos" (Fet a Sant Feliu)

2. Inauguració del monument a la Plaça de la Llibertat el febrer de 1998 amb la incorporació errònia de Joan Cerdà Perayra. Aquesta víctima no va tenir mai relació amb Sant Feliu, al contrari que el seu germà que vivia, amb la seva dona Maria Sunyer Fajardo i la seva filla, a casa dels seus sogres Josep Torres i Laura Fajardo.

3. El nom de l'únic supervivent santfeliuenc, Baldiri Mestres Subirachs, és va donar a conèixer públicament a través del treball de J. Navarro (2012) Camps de concentració nazis. Mauthausen: el camp dels espanyols (Treball de recerca de Batxillerat. Treball inèdit). El nom de Vicente Riaza Casas va ser incorporat a la placa de la Plaça de la Llibertat de manera provisional al llarg del començament del segle XXI i de manera definitiva a partir del 14 d'abril de 2013.

4. Banc de la Memòria Democràtica. Deportats catalans i espanyols als camps nazis (Memorial Democràtic, Generalitat de Catalunya):

https://banc.memoria.gencat.cat/ca/app/#/results/deportats?birth_place=es1_6157&
Banc de Dades "Víctimes mortals als camps nazis" (Amical Mauthausen)
https://fallecidosenloscamposnazis.org/es/basedades.html
Buscador de Españoles deportados a Campos de Concentración (PARES, Ministerio de Cultura y Deporte)
http://pares.mcu.es/Deportados/servlets/ServletController?ini=0&accion=0&opcion=20
5. Base de dades del Servei d'Arxiu i Recerca de la plana web del camp de Flossenbürg
https://memorial-archives.international/en
Base de Dades del Servei de Recerca dels Arolsen Archives
https://collections.arolsen-archives.org/en/search/
6. Hi ha certa confusió entorn a la data concreta del naixement del Pau Carcereny Duran. Els diferents padrons ofereixen dades i forquilles de temps diferents. Nosaltres, i altres treballs, però prenem com a dada certa la que apareix a la documentació dels camps de concentració entenen que era la comunicada en primera persona per la víctima.

7. La documentació dels camps de concentració mostren una signatura d'una persona que té un domini bàsic del fet d'escriure i llegir.

8. AMIGÓ I BARBETA, J. (2001) "Gener de 1939. Retirada i ocupació versus huida y liberación al Baix Llobregat" a El franquisme al Baix Llobregat, Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat / Publicacions de l'Abadia de Montserrat: 168.

Informacions procedents d'entrevistes personals, Arxiu Municipal de Sant Just Desvern.

9. Llistat de persones implicades amb el govern municipal i diferents sindicats i partits al llarg del període 1936-1939 (ACBL) ( Document en línea)

Relació d'exiliats santfeliuencs confeccionada per Jordi Amigó Barbeta i Josep Maria Gelabert Campos (ACBL) ( Document en línea)

OLLLÉ, M. (2017) Aproximació a l'estudi de l'exili polític de 1939 al Baix Llobregat. Estat de la qüestió i estudi de cas sobre Sant Feliu de Llobregat ( Document en línea)

ROIG, M. (1977) Els catalans als camps de concentració Ed. 62, Barcelona.

10. Informació sobre el comboi del 17 de gener de 1944 present a la pàgina web del Memorial de Camp Royallieu ( Document en línea)

11. Més informació sobre Flossenbürg:
https://asso-flossenburg.com/historique-du-camps/ https://www.gedenkstaette-flossenbuerg.de/fr/
12. Més informació sobre el Kommando nº 13 / Hradischko:
https://www.gedenkstaette-flossenbuerg.de/en/history/satellite-camps/hradischko https://asso-flossenburg.com/kommando/hradistko-hradischko/#
13. Volem agrair en darrer terme el suport efectiu de certes persones en aquesta petita investigació. Citar-los aquí és una obligació i un orgull comptar sempre amb el seu suport; gràcies a Marc Rius, Jordi Amigó i Barbeta i Josep Maria Gelabert i Campos.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pau Carcereny Duran (1892-1944). Una nova víctima santfeliuenca de la barbàrie nazi

# data[].attributes.attachment_link.description
L'any 2019 Fetasantfeliu va dedicar un dels seus canals a parlar dels efectes que l'ocupació franquista de la ciutat el 25 de gener de 1939 va provocar entre els nostres veïns. Al llarg de nou capítols, "Aquells dies foscos" va intentar retratar, el més fidedignament possible, diferents aspectes de la vida d'aquells que visqueren el sotrac de la implantació del nou règim.

# data[].attributes.body
Alliberada

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aquest dimarts cinc de maig de 2020 es commemora el 75è aniversari de l'alliberament del camp de concentració/extermini de Mauthausen. Aquest camp va ser el destí final de pràcticament tots els nostres veïns que patiren l'horror del règim concentracionari ¹; allà van morir tots a excepció de Baldiri Mestres Subirachs. Aprofitem aquest aniversari per recordar el recorregut vital d'aquest veí nostre. ²
Formació pionera del C. E. Santfeliuenc amb Baldiri Mestres Subirachs; és el primer per l'esquerra de la fila superior. Aquesta fotografia (d'autor desconegut) fou portada de la publicació El Faro del Llobregat a la seva edició del 14 de gener de 1917 (Any IV, Nº 65). BALDIRI MESTRE SUBIRACHS
Santfeliuenc, nascut l'onze de gener de 1899, va ser paleta de professió (treballava per al constructor Llorenç Molins), membre de la CNT i de la col·lectiva de paletes de la ciutat. Al llarg del període de guerra va ser regidor de l'Ajuntament en representació d'aquest sindicat.

Sabem també que el seu darrer domicili va ser a la Rambla Marquesa de Castellbell, 9. Estava casat amb Josepa Blavi Olivé i amb ella tenien quatre filles (Dolors, Trinitat, Rosa i Mercedes).

Una dada curiosa de la seva biografia és que jugà com a defensa central a les primeres formacions del C. E. Santfeliuenc al llarg dels anys 1916 i 1917, quan l'equip blanc-i-blau jugava els seus partits al camp que hi havia davant de la Unió Coral. Entre d'altres, va jugar el històric partit contra el New Catalonia F. C., el vint-i-dos d'octubre de 1916!

Com la resta de santfeliuencs parteix cap a l'exili entorn el vint-i-cinc gener de 1939. Aquí va deixar a la seva dona i les seves filles amb els seus sogres. A França va passar per diferents camps de internament/concentració i companyies de treballadors.

La seva neta (Dolors Rabal Mestres) recorda que enviava cartes i postals des dels diferents camps d'internament i també des de la Companyia de Treballadors on estava integrat. Concretament aquesta estava destinada a Bèlgica per reforçar les línees defensives (fent trinxeres i búnquers) davant l'imminent atac nazi.

Detingut pels nazis a Bèlgica com a presoner de guerra, va restar detingut al Stalag XVII-B (Krems - Gneixendorf, Àustria) i, posteriorment, va ser deportat a Mauthausen el dinou de desembre de 1941 on el seu número de pres va ser el 4696. De la seva vida a l'infern en sabem poc; que treballava a la pedrera, que jugava a futbol quan podia i que pesava només 30 kg quan va sortir del camp de concentració.

Després de l'alliberament anuncia a la seva família que havia estat al camp de concentració de Mauthausen i que els americans l'havien alliberat. Sembla que amb posterioritat a l'alliberament, es guareix dels efectes físics de la llarga estança a Mauthausen a un hospital (París?) i, amb posterioritat, li comunica a la seva família que s'havia establert a Normandia.

Al llarg del 1945 es reuneix amb la seva dona i filles bessones (Trinitat i Rosa) a Elbeuf (Cleón, Normandia).

Va obtenir la nacionalitat francesa i no tornà a Sant Feliu més que per passar-hi alguns dies.

Va morir a Brams, prop de Carcassona, el 1987.

A dia d'avui, cap element memorialístic recorda al nostres veïns la seva figura, el seu recorregut pels centres d'internament de França i el pas pels camps de concentració nazis.

--------------------

NOTES

1. L'únic dels nostres veïns que no va passar per Mauthausen va ser Pau Carcereny Duran que va ser deportat, primerament, a Buchenwald i després traslladat a Flossembürg on va morir el 10 de novembre de 1944.

2. Aquest perfil biogràfic és una síntesi de la informació disponible als següents treballs i documents: el capítol 9 del Canal "Aquells dies foscos", el treball de J. Navarro (2012) Camps de concentració nazis. Mauthausen: el camp dels espanyols (Treball de recerca de Batxillerat. Treball inèdit) i el document "Dades personals dels morts i supervivents dels camps de concentració nazis vinculats amb Sant Feliu de Llobregat " ACBL.

# data[].attributes.attachment_link.title
En record de Baldiri Mestres Subirachs: l'únic supervivent santfeliuenc dels camps de concentració nazis

# data[].attributes.attachment_link.description
Aquest dimarts cinc de maig de 2020 es commemora el 75è aniversari de l'alliberament del camp de concentració/extermini de Mauthausen. Aquest camp va ser el destí final de pràcticament tots els nostres veïns que patiren l'horror del règim concentracionari1; allà van morir tots a excepció de Baldiri Mestres Subirachs.

# data[].attributes.body
de Sant Feliu de Llobregat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Utilitzem cookies pròpies i de tercers per oferir-vos una millor experiència i servei, d'acord amb els vostres hàbits de navegació.
Si continueu navegant, considerarem que accepteu el seu ús. Podeu obtenir més informació de la nostra POLÍTICA DE COOKIES.

tornar a Monuments

# data[].attributes.attachment_link.title
Placa dedicada als deportats de Sant Feliu de Llobregat

# data[].attributes.attachment_link.description
Utilitzem cookies pròpies i de tercers per oferir-vos una millor experiència i servei, d'acord amb els vostres hàbits de navegació. Si continueu navegant, considerarem que accepteu el seu ús. Podeu obtenir més informació de la nostra POLÍTICA DE COOKIES. tornar a Monuments

# data[].attributes.body
de Sant Feliu de LLobregat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Arribem al final del nostre camí. En començar-lo, us proposàvem nou capítols, a ritme mensual, on recuperar i aprofundir en els fets que acompanyaren l'ocupació franquista del 25 de gener del 1939. Podríem dir que hem aconseguit el nostre objectiu; el procés d'elaboració ha implicat un esforç notable, sobre tot pel fet de respectar la idea de l'entrega a fi de mes, però ha estat satisfactori tant al nivell del resultat obtingut com dels comentaris de les lectores i lectors (que eren el veritable objectiu del treball).

També ha estat un plaer contactar amb alguns dels nostres veïns que ens han obert les portes per explicar-nos històries personals i familiars que donen al relat una dimensió superior i una proximitat que creiem necessària per afrontar aquestes qüestions tan delicades. Gràcies.

Res no hagués estat possible sense la col·laboració incondicional de l'equip de redacció del Fetasantfeliu comandat per la Carme Verdoy que ens ha suportat les mil i una correccions finals, les presses i els oblits. Les aportacions gràfiques (documents i fotografies) del Marc Rius han estat d'un gran valor il·lustratiu a la vegada que, donat la seva coneixença profunda de la història recent de la nostra vila, els seus comentaris han estat sempre encertats i precisos.

Després dels obligats agraïments, tornem a la nostra tasca final. El mes de setembre del 1939 coincideix amb l'inici de la II Guerra Mundial. Tal vegada es podria entendre la Guerra Civil Espanyola com un pròleg o una primera batalla d'aquella, on es van establir tant els blocs de contendents com les estratègies o les pràctiques, malauradament, d'agressions violentes a la població civil; algunes d'elles tendents a l'extermini físic, biològic i cultural de certs enemics.

Al llarg del capítol 2 vam parlar de l'exili que molts dels nostres veïns van iniciar pels volts del 25 de gener del 1939. Aquest dissortat èxode tingué com a colofó tràgic l'assassinat d'alguns dels nostres veïns als camps de concentració nazis. Aquest darrer capítol vol ser un homenatge a aquestes persones que patiren la barbàrie moderna i "racionalista" dels camps de concentració. Res no tornà a ser el mateix.
Topografia del terror
El coneixement, el reconeixement i la investigació sobre els santfeliuencs que patiren l'horror dels camps de concentració té un recorregut breu, molt breu.

Els esforços científics per augmentar el coneixement d'aquestes històries personals han estat pocs. Tot i que el treball esplèndid i iniciàtic de Montserrat Roig Els catalans als camps de concentració (1977) ja incloïa als seus llistat dos santfeliuencs, sorprèn que el primer treball dedicat a aquestes víctimes hagi estat el de J. Navarro ¹, trenta-cinc anys després. Tot i ser un Treball de Recerca corresponent al cicle de Batxillerat, aquesta proposta aporta tot un seguit d 'informació primerenca cabdal (recopilació d'informació bibliogràfica i documental, acompanyada d'entrevistes a alguns dels descendents) per apropar-nos a l'itinerari tràgic d'aquests sis veïns.

Amb posterioritat, el treball de Maribel Ollé ², centrat en l'exili republicà santfeliuenc, incorpora algunes de les dades del treball del J. Navarro a la vegada que les amplia i les dimensiona en un procés complex que inclou el cicle exili-camps de refugiats a França- batallons i companyies de treballadors- ocupació nazi-camps de concentració i extermini.

En darrer terme, l' Arxiu Comarcal del Baix Llobregat va donar suport documental al J. Navarro al llarg del seu treball. Amb dades procedents d'aquest procés es va publicar online un document titulat Les cares i els noms de les víctimes del nazisme (ACBL) que glossa pràcticament tota la informació de la que disposem en obert (veure annex 1 amb tota la informació recopilada de cadascuna de les víctimes).

La ciutat i les autoritats no han estat alienes a aquesta realitat. La urbanització de nous espais ciutadans al jove barri de les Grases va permetre l'aixecament d'un monòlit, inaugurat el 29 de novembre del 1998, que recorda a les víctimes santfeliuenques dels camps nazis ( i a la resta) a la Plaça de la Llibertat. La placa original recordava cinc veïns.

Amb posterioritat, dins del marc d'un Cicle de Memoria Democràtica, organitzat per l' USLA, el 13 d'abril de 2013 es va fer un homenatge als exiliats republicans a la Plaça de la Llibertat.

L'ocasió va ser aprofitat per colocar una nova placa que afegia el nom de Vicente Riaza Casas a les cinc víctimes anteriors.

Per les raons que siguin, mai s'ha cregut convenient o propici dedicar un carrer de la ciutat a aquestes víctimes.

La situació del monument, pràcticament a les afores de la ciutat, és una trista metàfora de la situació del tema dins del relat actual de la ciutat: és una ferralla oxidada i oblidada als marges de la ciutadania.

Imatge del dia de la inauguració del monòlit dedicat a les víctimes dels camps nazis el dia 28 de novembre de 1998 (font El Butlletí d'Informació Municipal, gener de 1999, nº 389)
Els seus noms
Diu un vell refrany jueu (present al Talmud crec) que s'oblida una persona només quan oblidem el seu nom! Aquí els teniu, aquests son els noms dels nostres veïns morts als camps de concentració nazis:
Jaume Ximenis Sans Vicenç Pujol Orenga Francisco de la Cruz Simón Ramón Cerdà Perayra
També tenim un veí que va ingressar al camp de Mauthausen però que va resistir fins al seu alliberament el dia cinc de maig de 1945: Baldiri Mestres Subirachs.

I en darrer lloc el nom d'un altre veí que passar per un frontstalag però que va fugir: Josep Torres i Vallès. Recordem ara el seu periple mortal.

A terres de França (febrer de 1939 / juny de 1940)

En aquest punt inicial, cal retornar al relat de l'exili republicà. Els darrer dies de gener sortiren de Sant Feliu unes 262 persones, pel cap baix, en direcció cap a França (Ollé, 2017). L'arribada massiva de republicans als passos de frontera implicà un desgavell notable que el govern francès solucionà de la pitjor manera possible: separació, en molts casos, de les famílies i la reclusió en els camps de concentració que el febrer de 1939 eren, com en el cas del d'Argelers de la Marenda, poc més que un tancat de filferro a la platja. Allà anaren molt dels homes santfeliuencs.

Una de les situacions més habituals, amb posterioritat a l'inici de la II Guerra Mundial, va ser la incorporació, forçada, de molts republicans als Batallons i Companyies de Treball destinades a reforçar les defenses davant l'imminent atac nazi.

Van ser aquests els primers en ser detinguts pels nazis una vegada es materialitzà l'ocupació el 1940. Ells en formen part de la primera onada repressora i assassina que tingué lloc entre 1940 i 1941 i que eliminà de manera industrial a una bona part dels 4.500 republicans espanyols assassinats a la xarxa de camps de presoners (stalags o frontstalags), els camps de concentració al voltant de Mauthausen.

Tots els santfeliuencs morts a camps de concentració es vinculen a aquesta primera fase ³.
Mauthausen S.A.
Pensar en Mauthausen pot portar-nos, per reduccionisme, a recordar només el gran camp de concentració localitzat a Àustria, a la vall nord del Danubi, prop d'una pedrera abandonada i a cinc quilòmetres de la ciutat del mateix nom. Però en realitat, aquest camp era l' epicentre d'una increïble xarxa de recopilació, distribució i assassinat de presoners que abastava més de cinquanta instal·lacions, ordenades de manera jeràrquica i especialitzades dintre del cicle d'extermini que abastaven terres de Àustria i Alemanya.

A tall d'exemple, els nostres veïns arribaren a Mauthausen procedents dels següents stalags:

Stalag XVII-B , Krems-Gneixendorf, Àustria (Baldiri Mestres Subirachs)

Fallingbostel, Alemanya, prop de Hannover (Ramón Cerdà Perayra, Vicenç Pujol Orenga)

Frontstalag 184 d'Angulema, Camp de Concentració de Les Alliers, França (Francisco de la Cruz Simón)

Stalag XII-D, Trier, Alemanya, a prop de Luxemburg (Jaume Ximenis Sans i Vicente Riaza Casas)

El trasllat, des d'un bon començament, es va fer de manera massiva també a través de l'arribada de combois ferroviaris que aportaven presoners des dels diferents frontstalags. Entre agost de 1940 i maig de 1941 arribaren a Mauthausen uns 5.000 presoners republicans al llarg d'uns setanta d'aquests combois!

Detall de la distribució dels diferents frontstalag, stalags i camps de concentració on van patir o van morir els republicans espanyols (gràfic font El País)

Resseguint les dades de procedència i d'arribada de Francisco de la Cruz Simón a Mauthausen podríem assegurar que ell va patir un dels combois més tràgics: el d'Angulema, també conegut com el dels 927 ⁴. Aquest transport va ser el primer en arribar a Mauthausen des d'occident amb població civil; format per milers d'homes, dones i nens arribaren al camp de concentració de Mauthausen el 24 d'agost de 1940. Tant la data d'arribada com la procedència coincideixen i podem (quasi) assegurar que Francisco va viatjar en aquest comboi!

De la mateixa manera podem hipotetitzar que Ramón Cerdà Perayra i Vicenç Pujol Orenga (tots dos procedents del Stalag XI-B - Fallingbostel) van arribar amb un altre comboi d'infaust record: el del 27 de gener de 1941 junt a altres 1470 republicans espanyols ⁵.

Amb tots aquest matisos, els sis veïns van arribar entre el 24 d'agost de 1940 i el 19 de desembre de 1941. El primer fou Francisco de la Cruz Simón (24/08/1940), el mes de gener del 1941 arribaren Vicente Riaza Casas (el dia 25), Vicenç Pujol Orenga i Ramón Cerdà Perayra (tots dos el dia 27). Jaume Ximenis Sans arriba el 3 de març i el darrer en arribar és Baldiri Mestres Subirachs, el 12 de desembre.

A partir d'aquí les dures condicions de vida i els procediments mostren diferents direccions pel que respecta a la mort però amb la dada de la seva concentració al llarg dels quatre darrers mesos del 1941 i la curiositat de cert aparellament tràgic tant pel que fa a les dates com a lloc d'extermini.

Pel que sabem, dos d'ells moriren gasejats al Castell de Hartheim. Aquest destí final fou aplicat a Vicente Riaza Casas (22/09/1941) i Ramón Cerdà Perayra (10/09/1941). Aquest desconegut emplaçament formava part del projecte eugenèsic i " eutanàsic " T4 destinat a la depuració de la raça ària però també formà part del projecte d'extermini de presoners de guerra en disposar de cambres de gas que podien auxiliar a les tasques realitzades a altres camps.

Imatge del Castell de Hartheim on van morir gasejats Ramón Cerdà Perayra i Vicente Riaza Casas (imatge procedent de l'obra de P. i V. Salou Olivares (2008) Los republicanos españoles en el Campo de concentración nazi de Mauthausen. El deber colectivo de sobrevivir Éditions Tirésias, París)

De la mateixa manera, uns altres dos moriren al camp de Gusen. No sabem quines condicions envoltaren la seva mort, només sabem les dates: Francisco de la Cruz Simón mor el 10 de desembre de 1941 i Vicenç Pujol Orenga el 22 del mateix mes i any.

En darrer terme, Jaume Ximenis Sans va morir també el mes de desembre de 1941 (el 27 concretament) però a Mauthausen.

Imatge icònica del dia de l'alliberament del camp de concentració de Mauthausen per part de la 11à Divisió Cuirassada dels USA amb el missatge de benvinguda dels españoles antifascistas (font Wikipedia, autor Cpl Donald R. Ornitz, US Army)

Només Baldiri Mestres Subirachs va sobreviure a l'infern de Mauthausen. La seva és una més d'aquestes històries lligades a la voluntat per viure i la resistència portada a l'extrem. Va restar viu al camp de Mauthausen 13 dies de l'any 1941, tot l'any 1942, tot l'any 1943, tot l'any 1944 i quatre mesos i cinc dies de 1945. Quan va sortir pesava només 30 quilos, ell, que al llarg dels anys inicials de competició del C.E. Santfeliuenc en va ser un dels seus defenses titulars. Alt, morè i d'aspecte atlètic... Trenta quilos!

Traduït al català vol dir nit i boira. Al llarg del 1941, el 3r Reich va emetre tota una sèrie de decrets per eliminar de manera dràstica qualsevol forma d'oposició als territoris ocupats; nit i boira també feia referència a la sistemàtica d'eliminació en forma de desaparició forçada dels enemics com si la terra i la nit els hagués engolit.

Això és exactament el que va passar amb els santfeliuencs morts o presoners als camps de concentració: un negre estol de silenci els va cobrir.

Tornem al treball de J. Navarro (2012). Ell va entrevistar a alguns dels familiars d'aquells veïns i una de les preguntes va ser entorn a la notificació de la seva presència als camps i la seva mort.

Les respostes son totes bastant semblants. Els primers anys o bé no hi ha contacte o bé reben informació indirecta. Son anys de silenci i dolor. Després, algunes notícies dolentes; alguns dels noms apareixen als llistats de víctimes als diaris francesos després de l'alliberament i algun familiar ho veu i ho comunica ⁶.

L'excepció torna a ser Baldiri Mestres Subirachs; en aquest cas és ell mateix qui comunica des de Normandia que ha passat pel camp de Mauthausen però que està sa i estalvi (després d'haver passat per un hospital per a recuperar-se).

Després comencen a arribar les notícies oficials. El govern alemany comunica per carta que atorga una pensió vitalícia a les vídues dels morts. De la mateixa manera, el govern francès comunica a les famílies que atorga una pensió vitalícia als fills d'aquelles víctimes que passaren per França en algun moment (camps de concentració, batallons de treball) 7.

I res més, silenci una altra vegada. Aquest silenci fruit de la por, por a perdre el poc que queda, a ser humiliats després d'haver perdut als seus familiars.

El govern espanyol no ha fet mai cap gest de reparació cap a les víctimes de l'extermini nazi. Aquest oblit premeditat deshonra a aquells que gosen dir-se els seus governants. Als anys 40, Franco es va desentendre descaradament del destí dels republicans als camps de concentració ⁸, el mateix als anys 50, quan comença a aparèixer tota la documentació vinculada a l'extermini. Els nous governs del final del segle XX actuaren amb la mateixa indiferència, agreujada terriblement pel fet autoanomenar-se d'esquerres. Només arribats al 2019 hem observat el ridícul i insuficient gest de designar el 5 de maig com el dia de record de les víctimes dels camps de concentració, de la presència de la ministra de justícia als actes de la diada de l'alliberament (sota la bandera bicolor, res de portar la republicana) i de la publicació al Boletín Oficial del Estado⁹ de tots els noms. Només amb setanta-quatre anys d'endarreriment, només setanta i quatre!
ANNEX 1. PERFIL BIOGRÀFIC DE LES VÍCTIMES
Amb la informació recollida de les diferents fonts disponibles i ja comentades més tota la aportada pels arxius PARES (Ministerio de Cultura y Deporte - Gobierno de España) s'ha elaborat aquest perfil vital que intenta recollir la màxima informació i dades.
Baldiri Mestres Subirachs: alliberat.
Nascut a Sant Feliu de Llobregat l'11/01/1899. Vivia a la Rbla. Marquesa de Castellbell, 9 amb la seva dona Josepa Blavi Olivé i les filles Dolors, Trinitat i Rosa. Era membre de la CNT, paleta de professió i treballava pel Molins, membre també de la Col·lectiva de Paletes.

Jugava a futbol amb el Santfeliuenc i va ser defensa al llarg dels primers anys de l'equip; va jugar el dia de la inauguració al Camp de la Pineda contra el Futbol Club Catalonia.

Formació original del CE Santfeliuenc (1914 / 1915) amb presència de Baldiri Mestres Subirachs; és el moreno, situat a l'esquerra del porter (Imatge procedent de l'obra de J. Ferrer (2001) L'Abans. Recull gràfic de Sant Feliu de Llobregat 1887-1965 Efados, El Papiol)

Al llarg de la seva presència a França va mantenir la comunicació epistolar amb la seva família, des dels camps de concentració i també des de les Companyies de Treballadors on va participar en la creació de búnquers i trinxeres a Bèlgica.

Detingut a Bèlgica i deportat al Stalag XVII-B (Krems-Gneixendorf, Austria), amb número de presoner desconegut. Deportat a Mauthausen el 19/12/1941 amb número 4696. Alliberat el 05/05/1945.

Després de l'internament, el 1945, la seva dona i les filles bessones fugiren i es reuniren amb ell a El Beuf (Cleón). Obtingué la nacionalitat francesa i no retorna mai a Sant Feliu de Llobregat però passà temporades a casa nostra. Va morir el 1987 a Brams (prop de Carcassona).
Josep Torres Vallès: fuig.
Neix a Sant Feliu de Llobregat el 1897. Obrer tèxtil / pagès, CNT (president del grup local), membre de la Col·lectiva Agrària. Era sogre de Ramón Cerdà Perayra.

Sabem que va passar pel camp de Argelers, de Barcares i de Brams. Participa de la Resistència, reconegut per l'estat francès. Detingut a un stalag o frontstalag va fugir abans de ser deportat a un camp de concentració.
Joan Cerdà Perayra: mort.
Apareix habitualment als llistat de víctimes santfeliuenques; tot i que germà de Ramón no era veí de Sant Feliu i no va tenir mai cap vincle amb la nostra ciutat.
Ramón Cerdà Perayra: mort.
Nascut a Barcelona el 06/03/1906. En realitat, la vinculació santfeliuenca és de la seva dona (Maria Suñer) i els seus fills. Ell era veí d'Olesa de Montserrat. Quan ell marxa al front la seva dona i fills venen a Sant Feliu de Llobregat a cas dels seus pares (Laura Fajardo i Josep Torres). La seva filla Vicenta no el va arribar a veure mai. Quan els sogres marxen a l'exili, la seva dona, la Maria, restà a Sant Feliu de Llobregat convençuda de que el Ramón tornaria.

Sabem que va passar pel Camp de Sant Cebrià. Després va ser detingut i conduit cap al Stalag XI-B (Fallingbostel, prop de Hannover) amb número de presoner 87401. Va formar part del comboi del 27 de gener de 1941 amb 1472 republicans.

Deportat a Mauthausen el 27/01/1941 amb matrícula 5356. Va morir gasejat al Castell de Hartheim el 10/09/1941 on va arribar procedent de Gusen.
Francisco de la Cruz Simon: mort.
Neix a Guadalajara el 02/04/1916. El seu pare va treballar a la Sanson i abans d'arribar a Sant Feliu van viure a Esplugues i Sant Just Desvern. Arriben a Sant Feliu el 1927 i s'instal·len als pisos Bertrand, on viu amb els seu pare Eusebio de la Cruz i la seva madrastra Brígida Alonso i les filles i fills d'aquesta (Maria Rosa, Teresa, Mercedes, Salvador i Carmen).

Va treballar com a metal·lúrgic als tallers d'aixetes.

El seu germà recorda que va fer el servei militar a la Caserna de la Torre Blanca. Des d'allà van marxar els militars una setmana abans de l'arribada dels nacionals. No van tenir cap notícia d'ell mai més fins a la notícia oficial de la seva mort a Gusen.

Arribà a Mauthausen procedent d'Angulema amb el comboi dels 927. Número de presoner desconegut. Deportat a Mauthausen el 24/08/1940 amb matrícula 4163. Mort a Gusen 10/12/1941.
Vicenç Pujol Orenga: mort.
Neix a Sant Feliu de Llobregat el 29/01/1915. El pare es deia Josep Pujol Ventura, la seva mare Matilde Orenga. Tenia quatre germanes (Maria, Carme, Dolors i Dionisia) i tres germans (Antoni, Josep i Manel) i vivien al carrer de les Creus, 24. Ell era el fill gran de la família, era solter i treballava d'aprenent de paleta. Era membre del PSUC. Participa a la Guerra Civil on és ferit el 1937. El seu germà Antoni mor el 1938 a la Batalla de l'Ebre.

Detingut al Stalag XI-B (Fallingbostel) amb el número 87213. Deportat a Mauthausen el 27/01/1941 i matrícula 6117. Mort el 22/12/1941 a Gusen.

La seva família va rebre la notícia de la seva mort a través d'un veí que llegí la notícia del seu destí als diaris. Després van rebre la notícia oficial per part del govern alemany.
Jaume Ximenis Sans: mort.
Va néixer a Sant Feliu de Llobregat el 04/02/1916. Vivia al carrer de Pi i Margall, 3. La seva mare es deia Joaquima Sans Portes. De professió metal·lúrgic. Era membre de les Joventuts Socialistes on tenia el càrrec de Secretari d'Agitació.

Detingut al Stalag XII-D (Trier) amb el número 1069. Deportat a Mauthausen el 03/04/1941 i matrícula 4501. Mort a Mauthausen el 27/12/1941
Vicente Riaza Casas: mort.
Nascut a Brihuega (Guadalajara) el 25/02/1900. Arriba a Sant Feliu el 1925 on va fer de xofer a l'empresa "Ca l'Alvarez". Vivia a la Carretera Laureà Miró, 72 amb la seva dona Teresa Surià Segarra i els fills Teresa, Aurora i Feliu. Era sabater, membre de la lleva de 1921. Afiliat al PSUC, fou Conseller Municipal al llarg de la guerra.

Detingut al Stalag XII-D (Trier, ciutat alemanya a prop de Luxemburg) amb número de presoner 57102. Deportat a Mauthausen el 25/01/1941 amb matrícula 4319. Present a Gusen primer i després gasejat al Castell de Hartheim el 22/09/1941.

La seva família no té notícies d'ell fins que arriba una carta des de Ginebra (Suïssa) comunicant la seva mort al Castell de Hartheim.

1. NAVARRO, J. (2012) Camps de concentració nazis. Mauthausen: el camp dels espanyols, Treball de recerca de Batxillerat. Treball inèdit.

2. OLLLÉ, M. (2017) Aproximació a l'estudi de l'exili polític de 1939 al Baix Llobregat. Estat de la qüestió i estudi de cas sobre Sant Feliu de Llobregat. Document en línia.

3. Amb posterioritat, a partir del 1942, molts altres van ser detinguts i assassinats també però per la seva vinculació amb la Resistència. Maribel Ollé (2017) cita el cas dels germans Asterio i Wisliniano Márquez com alguns dels casos de santfeliuencs vinculats d'una o una altra manera a la Resistència. En cap cas, cap santfeliuenc va morir en relació amb aquesta qüestió.

4. Per més informació podeu veure el documental (i llegir el llibre del mateix nom) El comboi dels 927 de Montse Armengou i Ricard Belis emès per Televisió de Catalunya / TV3 el març del 2004.

5. Per més informació sobre les condicions d'aquests transports i altres informacions sobre el destí dels republicans espanyols a Mauthausen llegir #1 Republicanos españoles en Mauthausen . Amical Mauthausen. Document en línea.

6. És el cas de Ramón Cerdà Perayra i del seu germà Joan. El sogre del primer, Josep Torres, va llegir als diaris la notícia de la seva mort i la va comunicar a la família. El Josep Torres va ser un dels darrers santfeliuencs en veure a en Ramón, al stalag, abans de fugir. El Ramón es va quedar perquè havia vist, als llistats dels presoners que havien d'arribar, el nom del seu germà.

De la mateixa manera, Dolors Pujol Orenga (germana del Vicenç) explica que un veí els hi va dir que el seu germà havia mort als camps de concentració.

7. En el cas de Ramón sabem que la carta del govern alemany va arribar el 20 de novembre de 1950 i la del francès, amb anterioritat, el 12 de març de 1946.

8. PALMERO, F. 'Rojos cobardes': la historia de los 4.427 españoles abandonados por Franco que murieron en Mauthausen El Mundo, edició del 24 de setembre de 2019

9. PAN - MONTOJO, N. i DEL SER, G. 4.427 nombres españoles contra la barbarie nazi en Mauthausen El País, edició del 10 d'agost del 2019.

# data[].attributes.attachment_link.title
CAPITOL 9 (i final): NACHT UND NEBEL. Santfeliuencs als camps de concentració nazis

# data[].attributes.attachment_link.description
Jordi Amigó i Barbeta / Jordi Jiménez Zamora Arribem al final del nostre camí. En començar-lo, us proposàvem nou capítols, a ritme mensual, on recuperar i aprofundir en els fets que acompanyaren l'ocupació franquista del 25 de gener del 1939.

# data[].attributes.body
Consulteu al punt de #Repressió el que l'ACBL ha publicat d'aquestes a les xarxes socials

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
#SANTFELIUDELLOBREGAT#HISTÒRIA#EDATCONTEMPORÀNIA

Creator: Mare de Déu de la Mercè

Contact: xcordes@xtec.cat

En aquest escenari es presenta la història de Sant Feliu de Llobregat a través de fonts primàries de l'Arxiu Comarcal de Baix Llobregat que ha publicat a les diverses xarxes socials.

# data[].attributes.attachment_link.description
SANTFELIUDELLOBREGAT#HISTÒRIA#EDATCONTEMPORÀNIA Creator: Mare de Déu de la Mercè Contact: xcordes@xtec.cat En aquest escenari es presenta la història de Sant Feliu de Llobregat a través de fonts primàries de l'Arxiu Comarcal de Baix Llobregat que ha publicat a les diverses xarxes socials.

# data[].attributes.body
Bases de Dades i altres informacions

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Presoners alliberats del Camp de concentració de Mauthausen / Cpl Donald R. Ornitz, US Army

Deportats catalans i espanyols als camps de concentració nazis és una base de dades fruït d'un projecte de recerca amb la col·laboració entre el Memorial Democràtic, l'Amical de Mauthausen i la Universitat Pompeu Fabra. L'objectiu és recuperar la memòria d'aquells fets, amb l'elaboració d'un cens que documenta la persecució que van patir milers de deportats catalans i espanyols republicans als camps de concentració i extermini nazis. La investigació vol reconstruir l'itinerari de la deportació recollint, no només l'estada als camps de concentració i extermini nazis, sinó també la seva trajectòria anterior, i en alguns casos, posterior, permetent una reconstrucció de les biografies testimonials dels deportats des de l'exili fins a la deportació i posterior alliberament.

L'estudi és fruït d'un buidatge exhaustiu dels arxius de la majoria de camps (Auschwitz, Bergen-Belsen, Buchenwald, Dachau, Flossenbürg, Gross-Rosen, Mauthausen, Mittelbau-Dora, Natzweiler , Neuengamme , Ravensbrück, Sachsenhausen, Stutthof i Treblinka), de l'Arxiu de l'Internactional Tracing Service de Bad Arolsen, l'Arxiu de l'Amical de Mauthausen i el fons Joan de Diego així com obres fonamentals sobre la deportació, especialment, el Livre Mémorial des déportés de la Fondation pour la Mémoire de la Déportation i el Libro Memorial: Españoles deportados a los Campos Nazis 1940 - 1945 de Benito Bermejo i Sandra Chueca i altra bibliografia especialitzada.

La base de dades de Deportats catalans i espanyols als camps nazis és un cens en constant actualització, gràcies als resultats de noves recerques, per exemple, arran del projecte Stolpersteine, o a partir de noves dades proporcionades pels arxius i publicacions recents.

# data[].attributes.attachment_link.title
Deportats catalans i espanyols als camps nazis

# data[].attributes.attachment_link.description
Presoners alliberats del Camp de concentració de Mauthausen / Cpl Donald R. Ornitz, US Army Deportats catalans i espanyols als camps de concentració nazis és una base de dades fruït d'un projecte de recerca amb la col·laboració entre el Memorial Democràtic, l'Amical de Mauthausen i la Universitat Pompeu Fabra.

# data[].attributes.body
La comunitat jueva acabada la Guerra Civil

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La zona del Mercat de Sant Antoni va acollir durant la Primera Guerra Mundial famílies jueves otomanes residents a França que fugien del conflicte.

De l'Imperi Otomà a Barcelona passant per França

Les famílies que van arribar a Barcelona eren originàries del món otomà: Salònica, Esmirna, etc. L'any 1906, dins l'imperi hi va haver un moviment nacionalista anomenat Joves Turcs. Aquest moviment va generar un munt de canvis que van canviar la relació de les minories amb el sultanat. Un d'aquests canvis va ser l'obligació de fer el servei militar als jueus. Aquests s'hi van negar i van marxar del país i es van convertir així en apàtrides.

Aquest primer èxode es va produir abans de l'any 1912. Després d'aquesta data hi va haver una segona onada migratòria causada per la primera guerra balcànica. Aquestes famílies van triar França com a destinació perquè havien estat educades en una institució francojueva anomenada Aliance Israelite Universelle. Però amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial, van decidir passar els Pirineus i establir-se a Barcelona.

Al Mercat de Sant Antoni

Al principi, Barcelona era una plataforma per seguir el seu camí cap a Amèrica. Però moltes d'aquestes famílies van tenir èxit i es van establir a la ciutat. Vivien de la venda ambulant. Compraven i venien les seves mercaderies al Mercat de Sant Antoni. Per això es van establir en aquest veïnat. Malgrat tot, el cònsol turc de Barcelona no els va reconèixer com a turcs.

Cosmopolites i multilingües

La llengua materna d'aquestes persones era el jueu espanyol, anomenat ladino. Era un castellà del segle XV que es van endur i conservar amb l'expulsió del regne d'Espanya. A més, parlaven el turc, el francès, l'italià, l'anglès o l'alemany. Eren gent cosmopolita acostumada a negociar arreu del món.

Agudag Ahim

L'any 1918-19 es va crear la primera comunitat jueva de la ciutat, la FIT, al carrer de Provença, 250. I l'any 1926 es va crear la primera comunitat al barri de Sant Antoni, l'Agudag Ahim. La primera seu va ser al carrer de Sant Pau, 74, i després va anar canviant al voltant del mercat. "Agudag ahim" significa "una unió fraternal" en hebreu. Servia per fer-hi i aglutinar les grans celebracions i trobades importants. Era el motor social de la comunitat.

Del 1933 al 1936 la comunitat jueva a Barcelona tenia entre 6.000 i 7.000 persones. Amb la Guerra Civil va anar a la baixa.

Expulsats pel franquisme

L'any 1939 les tropes franquistes que van entrar a Barcelona van saquejar les dues sinagogues de la ciutat. Se'n van endur tot el material i els arxius a Salamanca com a botí de guerra. Un dels primers decrets llei franquistes sobre mercats municipals va establir que només podien tenir llicència per vendre als mercats els espanyols. Privades del seu mitjà de vida, moltes de les famílies jueves van decidir marxar.

De les famílies que es van quedar en resta alguna traça a les llicències del Mercat de Sant Antoni. Avui, encara hi ha algun Cohen o algun Levy.

# data[].attributes.attachment_link.title
Agudag Ahim, la comunitat jueva refugiada a Sant Antoni | betevé

# data[].attributes.attachment_link.description
La zona del Mercat de Sant Antoni va acollir durant la Primera Guerra Mundial famílies jueves otomanes residents a França que fugien del conflicte. Les famílies que van arribar a Barcelona eren originàries del món otomà: Salònica, Esmirna, etc. L'any 1906, dins l'imperi hi va haver un moviment nacionalista anomenat Joves Turcs.