# data[].attributes.headline
בן רוזנצוייג

# data[].attributes.subject
בן רוזנצוייג

# data[].attributes.body
שמדברים על זה

# data[].attributes.body
עצב

# data[].attributes.body
אומץ

# data[].attributes.body
אומץ ועצב

# data[].attributes.body
משפחות שכולות

# data[].attributes.body
כל האנשים שמתו שבעצם סוג של הקריבו את עצמם בשביל המדינה וזה די עצוב

# data[].attributes.body
הקרבה

# data[].attributes.body
אומץ, משפחה

# data[].attributes.body
משפחה ועצב

# data[].attributes.body
עצב דאגה.
אומץ הקרבה.

# data[].attributes.body
כל פעם היה טקס ביסודי ועכשיו אין וזה קצת שונה

# data[].attributes.body
תמיד אהינו מדלקים נר

# data[].attributes.body
משפחה

# data[].attributes.headline
יהונתן ידגר ,  הדבר 

# data[].attributes.body
יהונתן ידגר ,  הדבר הכי משמעותי לדעתי הוא שזוכרים את האנשים שמתן

# data[].attributes.body
שזוכרים את כל מי שנפל במלחמה

# data[].attributes.body
הכי משמעותי בשבילי ביום הזיכרון הוא בעצם הזיכרון

# data[].attributes.body
עצב

# data[].attributes.body
עצבות

# data[].attributes.body
משפחה

# data[].attributes.body
אומץ והקרבה עצמית

# data[].attributes.body
זוכרת בבית הספר היסודי, בזמן הטקס, בכל פעם בצפירה, חבר לכיתה שלי היה בוכה כי אח שלו החייל נהרג