# data[].attributes.headline
ВІХИ ЖИТТЯ ТА ТВОРЧОСТІ

# data[].attributes.subject
ВІХИ ЖИТТЯ ТА ТВОРЧОСТІ

# data[].attributes.body
Малик Володимир Кирилович (справжнє прізвище – Сиченко) народився 21 лютого 1921 року в с. Новосілках Макарівського району на Київщині в селянській родині.

1938 році вступив на філологічний факультет Київського університету.

У 1940 році поезії Володимира Кириловича з'явилися на сторінках кількох республіканських видань.

Навесні 1941 року Андрій Малишко взяв для друку добірку поезій талановитого початківця, але війна внесла свої корективи. Вчорашній студент став ополченцем, невдовзі отримав тяжке поранення, потрапив у полон, з якого втік і, долаючи 7 – 10 кілометрів у день, наприкінці грудня 1941 р. дістався рідних Новосілок.

Навесні 1942 року потрапив у фашистську облогу і був вивезений до Тюрінгії. В неволі пробув з 12 липня 1942 р. по 12 квітня 1945 р.

Після закінчення війни Володимир Кирилович працював вчителем у Ясногородській середній школі.

1950 рік – заочно закінчив Київськй університет. Здобув філологічну освіту.

# data[].attributes.headline
1953 рік - Молодий у

# data[].attributes.body
1953 рік - Молодий учитель переїхав з Київщини на Полтавщину, в місто Лубни. Потім тривалий час викладав у школі українську мову й літературу.
Лубни, засновані князем Володимиром Святославичем у 988 році водночас з іншими «городами»-фортецями Посульської оборонної лінії, мають славну тисячолітню історію, яка позначилася на творчості Володимира Малика. Там, у 1954 році, коли урочисто відзначалося 300‑річчя возз'єднання України з Росією, письменник задумав поему «Журавлі-журавлики»
1957 рік – Перша книжка – віршована історична казка «Журавлі-журавлики»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Журавлі-журавлики

* * *
В давнину глибоку,
як війна була,
дівчинка Наталочка
у батьків жила.
Ніби льон - біленька,
грибок - маленька,
ніжками тупу,
скаче по степу.
Раз летів у вирій
журавлиний ключ,-
впав на нього каменем
сокіл із-за туч.
Дівчинка Наталочка
бачила здаля,
як ударив сокіл
дзьобом журавля.
Журавель, мов грудка,
впав на землю прудко:
знать, його крило
зранене було.
Скрикнула Наталочка,
наче бджілка, мчить.
Зупинилась, дивиться -
журавель лежить.
Витягнув крило своє -
рани на крилі,
кров гаряча струменем
ллється по землі.
Простягає голову,
жалібно глядить -
ген, у небі синьому,
ключ його летить.
З друзями розстатися
жаль йому, мабуть,
бо в очах туманиться
слізна каламуть.
Журавлі курличуть -
за собою кличуть,
журавлі курлять -
в теплий край летять.
Дівчинка хустину
з голови зняла,
ніжно доторкнулася
ручками крила.
"Не сумуй, журавлику,
підемо в село -
там тобі я вигою
зранене крило".
Рани зав'язала,
кров затамувала,
ніжками тупу -
скаче по степу.
Привела додому,
їсти-пить дала,
все коло журавлика
бігає мала.
Кличе маму, татка,
кличе дідуся,-
мов ромашка, сонячно
світиться уся.
Гладить сіру шийку,
гладить довгий дзьоб.
У такого лікаря
й мертве ожило б!
З хутора всі діти
збіглись поглядіти -
що за дивний птах
в неї на руках?
Дівчинка годує
хлібом журавля,
вдвох із ним над річкою
кожен день гуля.
Скаче з ним по травці,
світла, як весна,
Павликом-журавликом
зве його вона.
А за ними діти
З багатьох осель:
ой, який цікавий
сірий журавель!
Журавель дитинку
смиче за косинку:
любить дітвору -
кру кру!
Ось минає тиждень...
Зранене крило
в Павлика-журавлика
майже зажило.
Він уже стрибає,
крилами махає,
радісно у небо
дивиться безкрає.
Там, у синій млі,
линуть журавлі, -
в теплий вирій відлітають
з рідної землі...
Тільки б до весни
зиму перебуть,
а весною гомінкою -
у зворотну путь.
От одного разу
в лузі, біля круч,
сів спочити зморений
журавлиний ключ.
Павлик стрепенувся .
і притьмом побіг -
журавлів як друзів
привітав своїх.
А вони курликали
та за крила смикали:
родича, мабуть,
кликали у путь.
Павлик засмутився,
дівчинку обняв,
тужно на прощання
крильми помахав.
Журавлі спочили,
кру! - і полетіли,
тільки пружні крила
дружно зашуміли.
А над журавлями -
небо, далина...
Дівчинка Наталочка
зосталась одна.
Ніби льон - біленька,
як грибок - маленька,
ніжками тупу,
скаче по степу.
* * *
Раптом - що це? Крики.
То іде орда.
Дівчинка Наталочка
дивиться - біда!
По степу, мов хмари,
турки і татари
горбляться в сідлі -
скачуть злі-презлі.
За плечима - луки,
при боках - шаблюки,
а в горі над ними
в'ються хижі круки.
Люди до фортеці
утекли з села.
В полі залишилася
дівчинка мала.
Перекотиполем
по стерні летить,
ніжками маленькими
дрібно миготить.
А позаду - тупіт,
гострий дзвін шабель...
Де ти, сірий братику,
Павлик-журавель?
Чуєш?.. Під копитами
шелестить бур'ян,
в'ється над голівкою,
ніби вуж, аркан.
Впився в біле тіло,
як холодний ніж.
Бух! - упала дівчинка
на сухий спориш.
Дівчинка Наталочка,
бідна полоняночка,
ніжками тупу -
плаче у степу.
Вороги спіймали
біле пташеня,
прив'язали ременем
цупко до коня.
Дикими степами,
балками, ярами
шали її вкупі
з іншими рабами.
Падають невільники,
кров сочиться з ніг,
та на спини важко
падає батіг...
Привели Наталочку
у чужі краї -
туркові-купцеві
продали її.
А купець Наталочку
на пташник послав -
доглядати пишних
павичів і пав.
Дівчинка-мурашка
стомлюється тяжко -
навіть уночі
сняться павичі.
* * *
У купця, крім неї,
сотні дві рабів -
в ланцюги закутих
дужих молодців.
Кожен ранок з льоху
із-за ґрат міцних
сам купець-господар
випускає їх.
Йдуть раби понуро,
чорні наче ніч.
Одяг їхній дрантям
обвисає з пліч.
Йдуть раби. З галери
носять вантажі.
Тільки очі світяться
гостро, як ножі.
Йдуть... А їм назустріч
дівчинка мала.
"Добрий день",- промовила,
ручку простягла.
Ніби льон - біленька,
як грибок - маленька,
кошик у руках,
сльози на очах.
"Ви погляньте - наша! -
стрій закам'яніє.-
Звідки ж це ти, крихітко?
Із яких країв?"
"Я з Поділля, дядю...
А відкіль же ви?"
"Ми - із України,
з Дону, із Москви...
Пятий рік минає,-
немалий то час,-
як в бою кривавому
полонили нас.
В пута закували,
світ замурували,
волю відняли -
в рабство продали".

# data[].attributes.attachment_link.title
Журавлі-журавлики

# data[].attributes.attachment_link.description
Журавлі-журавлики * * * В давнину глибоку, як війна була, дівчинка Наталочка у батьків жила. Ніби льон - біленька, грибок - маленька, ніжками тупу, скаче по степу. Раз летів у вирій журавлиний ключ,- впав на нього каменем сокіл із-за туч. Дівчинка Наталочка бачила здаля, як ударив сокіл дзьобом журавля.

# data[].attributes.headline
Саме тут, в цьому іс

# data[].attributes.body
Саме тут, в цьому історичному місті, більше всього захотілось Володимиру Малику своїми творами наблизити події далекого і героїчного минулого до сучасників, розповісти про народних звитяжців, людей особливого героїзму. Він глибоко знайомився з історичною літературою, засиджувався в архівах, виїжджав на місця, де колись жили його майбутні герої. На Поділля, в гості до нащадків Кармалюка. В Карпати, до спадкоємців Довбушевих традицій, збирав народні перекази. І почали одна за одною виходити з-під його пера казки-легенди для молодших читачів:
«Чарівний перстень» (1959 р.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Чарівний перстень

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир Малик "Чарівний перстень" читати повний текст | 📖 Найбільша бібліотека ⚡️ Зручне читання онлайн 🌙 Нічний режим

# data[].attributes.headline
«Месник із л

# data[].attributes.body
«Месник із лісу» (1962 р.),
«Воєвода Дмитро»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
* * *

Так ось який він!..
Стінами
обнесений високими,
від поля відгороджений
ровами преглибокими!

І так на Київ дивиться,
мов з рідними вітається,
від горя чи від радості
сльозами обливається.
Лише обличчя світиться
і радістю і вродою.
- Киянин?
- Так.
- Як звешся ти?
- Михайлом Воєводою.
- Твій батько - бек[7] у Києві?
- Атож, мій батько - тисяцький.
- Дмитро?
- Дмитро... А нащо вам?
- Ха-ха, ха-ха! Дивись який!..

Давно потрапив у полон?
- Сімнадцять літ звершилося.
- На Калці?[8]
- Так.
- Ого, давно!
- Судьбою так судилося!
- На волю хочеться?
- Авжеж!
- Умов отця піддатися -
і будеш в Києві своїм
свободою втішатися!

* * *

* * *

# data[].attributes.attachment_link.title
Воєвода Дмитро

# data[].attributes.attachment_link.description
* Так ось який він!.. Стінами обнесений високими, від поля відгороджений ровами преглибокими! І так на Київ дивиться, мов з рідними вітається, від горя чи від радості сльозами обливається. Лише обличчя світиться і радістю і вродою. - Киянин? - Так. - Як звешся ти? - Михайлом Воєводою.

# data[].attributes.headline
«Микита Кожу

# data[].attributes.body
«Микита Кожум'яка»

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ген за Дніпром вогні горять -
сторожові дими димлять.

Під копитом земля дрижить -
на княжий двір гонець летить.

Забив, загув на сполох дзвін -
киян до зброї кличе він.

Тремтить Гора, здригнув Поділ -
усе стривожилось навкіл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Микита Кожум'яка

# data[].attributes.attachment_link.description
Ген за Дніпром вогні горять - сторожові дими димлять. Під копитом земля дрижить - на княжий двір гонець летить. Забив, загув на сполох дзвін - киян до зброї кличе він. Тремтить Гора, здригнув Поділ - усе стривожилось навкіл.

# data[].attributes.headline
«Червона тро

# data[].attributes.body
«Червона троянда» (1963 р.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Як тебе?" - "Васильок".
"Васильок... Мій синок..."

І солдатська сльоза
впала в сірий пісок.

Хлопець миттю устав,
квітку з гілки зірвав.

автомат на плече,
мов дорослий, узяв.

* * *

Та лише наміривсь
вимовити слово,

як шугнула думка
в голову раптово.

* * Ф

То не мудра штука -
квітку попрохати.

Ні, ти сам це лихо
спробуй подолати!

# data[].attributes.attachment_link.title
Червона троянда

# data[].attributes.attachment_link.description
"Як тебе?" - "Васильок". "Васильок... Мій синок..." І солдатська сльоза впала в сірий пісок. Хлопець миттю устав, квітку з гілки зірвав. автомат на плече, мов дорослий, узяв. * * * Та лише наміривсь вимовити слово, як шугнула думка в голову раптово. * * Ф То не мудра штука - квітку попрохати.

# data[].attributes.headline
Успішно працював пис

# data[].attributes.body
Успішно працював письменник і в галузі прози. Юних читачів полонили цікаві, гостросюжетні повісті: «Чорний екватор» (1960 р.) розповідається про повстання народу Кенії проти англійських колонізаторів у 1952–1956 pp.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧОРНИЙ ЕКВАТОР

Пригодницька повість

ЗУСТРІЧ НА ЕКВАТОРІ

Невеликий вантажно-пасажирський пароплав "Капітан Кук" залишав позад себе широкий пінистий слід. Пружно здіймалися важкими хвилями каламутно-зелені води Індійського океану. Зграї чайок і буревісників кружляли на фоні рожевого заходу. Це була ознака, що земля недалеко. Солонуватий вітер повівав прохолодою. Вдалині клубочилися чорно-багряні хмари, що їх час від часу прорізували і освітлювали блискавиці. Там шаленіла гроза.

На юті стояло двоє пасажирів - Антоні Рант і Дженні Ніксон. Дженні трималася руками за поручні. Вітер розвівав її світле волосся, лопотів шовковою сукнею. Вона дивилася вдалину, і в її голубих очах спалахували відблиски далеких сліпучо-білих блискавиць.

- Дженні, - сказав Антоні, заглядаючи дівчині в очі, - ось ми і в Африці. Шість років тому я виїхав звідси. Радісно і... страшно мені повертатися на батьківщину.

- Чому, любий?

- Радісно, бо це - моя батьківщина, тут жили і померли мої батьки, тут мені все знайоме і рідне, а страшно тому, що тут, в нашій Африці, я можу втратити тебе...

- Як це розуміти, Антоні? Ти ж не розлюбиш мене, правда?.. Чи, може, тобі сподобається якась негритянка?

Дженні засміялася, але Антоні був серйозним. Густа тінь смутку глибоко залягла в його гарних карих очах. Він задумливо подивився на дівчину.

Не минуло ще й місяця, як вони зустрілися на цьому пароплаві, коли він виходив з холодного туманного Ламаншу... Антоні не пізнав у цій дівчині тонконогого вередливого дівчиська з Бруконвіла, яке знав років шість чи сім тому. Якось він приїхав із своїм покійним батьком у сусідній маєток до хворої господині, побачив там оте дівчисько і закохався. Її серце теж, здається, не лишилося холодним і байдужим... Але пізніше, дізнавшись, хто вона, Антоні зрозумів, яка прірва лежить між ними. Дочка найбагатшої в окрузі плантаторки - і плебей-лікар!..

- Твої рідні, - сумно промовив він, - ніколи не погодяться на наш шлюб... Я не хотів про це говорити раніше, але тепер, коли ми незабаром ступимо на землю Кенії, не можу приховати від тебе своєї тривоги.

Дженні, вражена словами Антоні, пильно глянула на нього. Вона кохала його, цього молодого і дужого юнака, що стояв перед нею твердо, як африканський баобаб, любила його жорстке чорняве волосся, стрімкий розумний лоб і темні, трохи смутні очі. Він був увесь втіленням правди - ні рисочки обману не було в його лиці, ні тіні лукавства в очах. Світло-зелена сорочка вільно лежала на його широких плечах і хвилювалася під поривами морського вітру. А те, що він бідняк, що все його багатство в голові і серці - хіба це могло мати якесь значення для неї?

- Любий, я вперше чую такі слова від тебе... Забудь про свою тривогу. Чи в Європі, чи в Африці - ти для мене найдорожчий!..

- Дженні! - Антоні простягнув до неї руки. - Я вірю тобі! Адже справжнє, глибоке почуття ніколи не визнавало ніяких кордонів чи перепон, що їх часто створюють люди. Але, на жаль, дехто думає інакше...

- Що нам до них?

- Вони в Африці - господарі, мають гроші, військо, видають закони, писані і неписані... І вони, я відчуваю, все роблять для того, щоб зруйнувати наше щастя.

- А ми не дамо цього зробити!

- Дженні, люба моя! - шепнув схвильовано Антоні і глянув їй в очі. - Я ніколи, ніколи не хотів би розлучатися з тобою!.. Як хороше було б отак разом іти через усе життя!..

- Так, - ледве чутно прошепотіла дівчина.

Вони стояли, взявшись за руки, і довго дивилися в бурхаючий океан, на далекі грозові хмари, в яких миготіли сліпучо-білі блискавки, на глибоке голубе небо, ще не вкрите чорними хмарами. І їм здавалося, що вони не пливуть, а йдуть дзвінкою кришталевою дорогою, що навкруги бринить музика сонця і грози і що попереду в них ціла вічність.

І хто знає, скільки б вони отак стояли й дивилися на широкий простір, коли б зненацька їх не вивів з задуми могутній удар грому. На морі здіймалися хвилі з білими баранчиками на гребенях, дужчав поривчастий вітер. Чорно-сиза хмара обволокла вже півнеба і перетинала шлях кораблеві. Все частішали удари грому. Надходила гроза... Дженні зітхнула, поклала руки на плечі Антоні і поцілувала його в міцну бронзову шию.

Увечері "Капітан Кук" увійшов у гамірливу гавань Момбаси. Брязнули якірні ланцюги, заметушилися матроси, вийшли з кают пасажири з чемоданами й пакунками, меткі митні і поліцейські чиновники миттю зайняли свої місця... Антоні й Дженні сходили по трапу, що освітлювався прожекторами, останніми: їм ніби жаль було розлучатися з пароплавом, на якому вони провели три щасливі тижні.

На пристані юрмилися зустрічаючі. Під чорним куполом ночі лунали радісні вигуки, сміх, крики матросів, стук і брязкіт підйомних кранів, лайка наглядачів за неграми-вантажниками. Все змішалося в загальний хаотичний шум.

Два напівголі негри-вакамба поклали собі на голови важкі чемодани, Антоні взяв дівчину під руку, і вони потонули у різнобарвному багатоголосому натовпі.... Через кілометрову дамбу, що з'єднувала порт з материком, пройшли пішки. Вона горіла десятками електричних ліхтарів, світло яких відбивалося мерехтливими бліками у чорній воді океану. В обличчя дув сухий африканський бриз, приносячи з собою суміш запахів кофе й кунджуту і таємничий шепіт великого континенту. У старій гавані Момбаси на чорних каботажних суднах з товстими незграбними щоглами горіли жовті ліхтарі. Біля причалів гойдалися невеликі човни. Вдалині чорнів високий берег.

Вузькими асфальтованими вуличками без тротуарів Антоні провів дівчину до вокзалу. Там, на площі, обрамленій гігантськими віялами кокосових пальм, кілька торговців, голосно вигукуючи, пропонували запізнілим подорожнім банани, печиво, горіхи і навіть живих лангустів - морських раків, без клешень, але з довгими і гострими, мов списи, вусами. Бронзоволиці чемні продавці в білосніжних чалмах - індійці та араби - закликали пасажирів, що чекали поїзда, купити на дорогу їжі й прохолодних напоїв.

Другого дня, надвечір, Антоні й Дженні зійшли з поїзда на станції Екватор. Станція нагадувала військовий табір. Всюди сновигали озброєні карабінами й пістолетами білі плантатори, чиновники урядових установ, солдати. Кілька десятків чорношкірих аскарі[1], озброєні карабінами, трималися окремо, не наважуючись наблизитися до англійців.

# data[].attributes.attachment_link.title
Чорний екватор

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧОРНИЙ ЕКВАТОР Пригодницька повість ЗУСТРІЧ НА ЕКВАТОРІ Невеликий вантажно-пасажирський пароплав "Капітан Кук" залишав позад себе широкий пінистий слід. Пружно здіймалися важкими хвилями каламутно-зелені води Індійського океану. Зграї чайок і буревісників кружляли на фоні рожевого заходу. Це була ознака, що земля недалеко. Солонуватий вітер повівав прохолодою.

# data[].attributes.body
«Новачок»(1965 р.), «Дві перемоги»,

«Слід веде до моря» (1975 р.) присвячена школі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володимир Малик

СЛІД ВЕДЕ ДО МОРЯ

Частина перша

НОВАЧОК

НЕЗНАЙОМИЙ

Смеркалося.

Юрко Романюта стояв з порожніми відрами біля водогінної колонки на розі Підгірної і Степової й намагався впізнати чоловіка, який піднімався вулицею вгору, уважно розглядаючи будинки за дощаними парканами.

Хто б це міг бути? Дядько Федір?.. У нього такий самий сірий плащ... Але ж він, здається, нижчий і завжди носить капелюха. А цей - у картатому картузі, насунутому на лоба. Може, то новий квартирант бабусі Марфи? Котрий працює в геологорозвідувальній групі... Але ж ні! У того швидка рівна хода, а цей іде важко, перевалюючись з ноги на ногу і незграбно розмахуючи руками.

Та раптом Юрко здивувався: невідомий зупинився перед будинком Онуфрія Глечика, у якого вони з мамою наймали кімнату, заглянув через паркан на подвір'я, ще раз подивився на номер, поржавілий від негоди, і зник у хвіртці.

"Може, хтось до мами? - майнула у хлопця думка. - А мама на роботі, на нічному чергуванні в лікарні..."

Він не гаючись набрав води і попрямував додому.

Із-за яблуневих садів поволі сходив сріблястий молодик. Медвяно пахло буйне шумовиння весняного цвіту.

На подвір'ї не було нікого. Тітка Ганна ще не повернулася з магазину. Отже, гостя, мабуть, зустрів сам Онуфрій Іванович. Він, видно, поспішно кинувся йому назустріч, бо зім'яте ліжко на веранді не застелене, а ковдра сповзла на підлогу.

Ставлячи в кухні відро на ослін, Юрко ненавмисне брязнув дужкою. На той брязкіт відчинилися двері з кімнати, і на порозі виріс Онуфрій Іванович, немолодий, лисий, з обвислими щоками, зарослими сивуватою щетиною. Огрядний живіт, обтягнутий сірою сорочкою навипуск, перевисав через вузенький чорний ремінь.

Господар насторожено глянув на Юрка і щільно причинив за собою двері.

- Тьоті Ганни ще не було? - запитав, нишпорячи поглядом по кухні.

- Ні, не було, - відповів Юрко і додав: - Мені здалося, що на подвір'я до нас зайшов якийсь чоловік...

В маленьких очах Онуфрія Івановича, що сторожко виглядали з-під острішкуватих брів, майнув переляк. Але голос прозвучав твердо.

- Чоловік?.. То, мабуть, тобі здалося, бо ніякого чоловіка я не бачив. Може, до сусідів хто завітав, а ти здалеку не розгледів?..

"Дивно, - подумав хлопець. - Я не міг помилитись. Той незнайомець заходив саме до нас, а не до сусідів".

- Ти ось що, Юрко, - промовив перегодя Онуфрій Іванович, - збігай до ларка - купи мені цигарок... Усі якраз вийшли.

Він поспішно засунув товсту руку в кишеню пом'ятого галіфе і витягнув кілька монет.

Повернувшись з цигарками, хлопець застав Онуфрія Івановича на веранді схвильованого. Його сите обличчя стало брезклим і блідим. Він ходив з кутка в куток, потираючи важкі, набряклі кулаки. В блискучій лисині, як у дзеркалі, відбивалося світло електричної лампочки.

Помітивши здивований погляд хлопця, він вихопив у нього з рук цигарки і роздратовано кинув:

- Іди геть! Не крутись перед очима!

Юрко образився й пішов до своєї кімнати. Не вмикаючи світла, випив склянку холодного молока з хлібом, постелився, ліг спати.

Вранці його розбудила тітка Ганна. Вона своїх дітей не мала і за короткий час прив'язалась до Юрка і до його матері. Це вона і наполягла, щоб узяти квартирантів. Правда, у неї була на це ще й інша причина. Вона сподівалася, що чоловік-грубіян у присутності чужих людей стримуватиме себе і не підніматиме рук на неї, як це часто траплялося раніш.

- Вставай, Юрчику... Пора. Дядько Онуфрій уже давно підвівся і збирається на роботу. Та й сніданок на столі...

Юркові вставати не хотілось. Травнева ніч така коротка, що, здавалось, промайнула, як одна хвилина. Та він згадав, що сьогодні в школі - випробування ракети, яку майстрував кілька тижнів, і швидко підхопився з ліжка.

За вікном пропливла огрядна постать Онуфрія Івановича. Скрипнула хвіртка - і на подвір'ї знову стало тихо.

Поснідавши, Юрко схопив портфель і помчав до сарая, в свою майстерню, де Онуфрій Іванович після настирливих прохань матері відвів йому місце біля віконця.

Однак на дверях висів важкий замок. От тобі й маєш! Спізнився... Адже Онуфрій Іванович завжди тримає при собі всі ключі! Не довіряє навіть дружині...

Як же дістатися в майстерню? Ага! Треба тільки приставити драбину до віконця, що веде на горище, і лазівкою спуститися вниз.

За хвилину драбина зіп'ялася на стіну, вікно було відчинене, і Юрко перекинув ногу через підвіконня. Та раптом зупинився, вражений. Перед ним, на бантині, висів новий сірий плащ. Хлопець дивився на нього, не вірячи своїм очам.

Збоку почувся шурхіт сіна. Юрко миттю повернув голову - і здибався очима з учорашнім незнайомцем, який, здавалося, теж не менше за хлопця був вражений несподіваною зустріччю.

Незнайомець сидів на торішньому сіні, застеленому байковою ковдрою, і напружено, пронизливо вдивлявся в хлопця. Він був без сорочки. На м'язистих грудях витатуйовано фіолетового орла з широко розпластаними крилами, який тримає у пазурах змію. Густе розпатлане волосся спадає кошлатими пасмами на м'ясистий зморшкуватий лоб.

Якусь мить вони мовчки дивилися один на одного. Згодом незнайомець ворухнувся, приклав палець до рота.

- Тс-с-с! - А потім додав: - Як тебе звати?

- Юрком.

- Ну, от що, Юрку, я з міліції і виконую одне дуже важливе завдання, про яке, зрозуміло, не можу тобі нічого сказати!.. Нікому не кажи, що бачив мене тут! А якщо розпатякаєш, то матимеш справу зі мною! А я не люблю жартувати! Зрозумів?

- Зрозумів, - видихнув переляканий Юрко.

- Та, я думаю, до цього не дійде, - пом'якшив голос незнайомець. - Ти ж, мабуть, піонер і сам знаєш, які іноді секретні завдання одержують співробітники карного розшуку... Про них не повинна знати жодна людина в світі! А то все піде нанівець! Отже, домовились? Могила?

- Домовились, - сказав Юрко і швидко сковзнув по драбині вниз.

Він справді не сказав нікому ні слова і пішов зразу до школи, забувши навіть про ракету. На уроках був неуважний, відмовився грати в баскетбол, здивувавши цим товаришів, які знали його як запеклого баскетболіста. З голови не йшов незнайомець. Хто він? Що робив на чужому горищі? Чи знав про нього Онуфрій Іванович? А якщо знав, то чому вчора ввечері був такий схвильований?

# data[].attributes.attachment_link.title
Слід веде до моря

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир Малик СЛІД ВЕДЕ ДО МОРЯ Частина перша НОВАЧОК НЕЗНАЙОМИЙ Смеркалося. Юрко Романюта стояв з порожніми відрами біля водогінної колонки на розі Підгірної і Степової й намагався впізнати чоловіка, який піднімався вулицею вгору, уважно розглядаючи будинки за дощаними парканами. Хто б це міг бути? Дядько Федір?.. У нього такий самий сірий плащ...

# data[].attributes.headline
«Двоє над пр

# data[].attributes.body
«Двоє над прірвою» (1983 р.) – героїчній боротьбі молоді в роки Великої Вітчизняної війни проти німецько-фашистських загарбників.
Письменник став широко популярним серед своїх читачів – дітей та юнацтва.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розділ перший

1

У бараці було темно й задушно. Змучені в'язні поринули у важкий, безпробудний сон. Тільки один в'язень - Володя Булатович - ніяк не міг заснути. Лежав горілиць на верхніх нарах і, приклавши вогку долоню до гарячої щоки, що здулася від удару блокфюрера, прислухався, як нижче лівого вуха щось ниє, сіпає, пульсує, гострим болем проникає до самого серця.

До того ж нестерпно хотілося їсти. Бо хіба ситий будеш від півчерпака смердючої бруквяної юшки, яку, мов собаці, хлюпнули в миску ще о сьомій годині вечора?

Ось ці два почуття - болю й голоду - терзали юнака все дужче й дужче, і він ледве стримувався, щоб не застогнати, не схопитися з нар. Однак мовчав і не схоплювався. Терпів. Бо за порушення тиші й порядку в нічний час блокфюрер запроторить у карцер чи відбере пайку хліба, якого й так мов кіт наплакав, а якщо захоче розправитися на місці, то просто затопить кулацюгою в зуби...

Тільки десь далеко за північ, зовсім змучений і знесилений, відчув, як на нього важкою хвилею накотився неспокійний, кошмарний сон.

Та поспати не пощастило.

У блок раптом увірвався як завжди роздратований блокфюрер, червонопикий, з довгими, мов у горили, руками есесівець Фріц Нушке. Увімкнув світло і, щосили грюкнувши важким гумовим бичем по дощаному столу, загорлопанив:

- Ауфштеєн! Вставайте! Одягайтеся!.. Та швидше, брудні свині! Даю одну хвилину! Льос!

Удар бича й люті вигуки, що нагадували рик хижого звіра, могли б розбудити і мертвого. Тож не дивно, що гефтлінги враз зіскочили зі своїх твердих, набитих тирсою й соломою паперових матраців і, штовхаючи один одного у вузьких проходах між нарами, почали гарячково натягувати на себе смугасті штани та роби, взуватися у гольцшуги - черевики на дерев'яних підошвах. Поспішали, хапалися.

Володя поспішав теж.

За хвилину в блоці запанувала тиша. Всі стояли на проході, побіля нар, з острахом ждучи: що буде далі?

Нушке мовчав теж.

І старожили блоку, і ті, хто потрапив у концтабір нещодавно, ненавиділи блокфюрера лютою ненавистю.

І було за що!

Цей незграбний виродок з бичачою шиєю, великими кулаками-довбешками і пронизливими чорними очима своїм катівським виглядом незмінно наганяв страх на в'язнів. Звали його не інакше, як душогубом. Одним ударом бича він убивав людину, кулаком розтрощував щелепу, а під час виснажливої роботи в каменоломнях нерідко розважався тим, що тихцем, мовби ненароком, зіштовхував з уступу гранітну брилу - та з грюкотом летіла донизу. І горе було тому, хто не встигав ухилитися від неї!

Звичайно, такі звірячі вчинки траплялися не щодня. Зате майже завжди він знаходив привід, щоб помучити кого-небудь, і в цьому винахідливості його не було меж. То ввірветься вночі в блок і під виглядом перевірки чи обшуку підніме стомлених в'язнів, які щойно поснули, і тримає їх у напрузі годину чи півтори, так що потім ніхто до ранку не може склепити очей; то влаштує кому-небудь холодний душ - ранньої весни, восени чи навіть узимку власноручно поливає голого з брандспойта крижаною водою; то у новачка запримітить у роті золотий зуб і слюсарними щипцями вирве його; а то, щоб розважитися, а головне, щоб залишити увесь блок без їжі, принесе під час обіду здохлого пацюка і, весело гигочучи, жбурне його у бачок з баландою.

- Фляйш! М'ясо! Шмект! Смачно! Га-га-га!..

Що ж придумав він сьогодні?

Всі завмерли - і не ворухнуться.

Всі, окрім одного.

У віддаленому кутку барака, біля завішеного чорним маскувальним папером вікна, у зловісній напруженій тиші все ще вовтузився, одягаючись, старий француз Жан. На його грудях, якраз навпроти серця, червоніє вінкель політичного в'язня. Скромний паризький клерк допомагав макі, французьким партизанам, був схоплений гестапівцями і запроторений у цей жахливий табір.

Зі всіма у блоці він був ввічливий, чемний, навіть із "зеленими". До кожного ставився лагідно і звертався так, ніби то був не в'язень, а бажаний клієнт, якого мав обслужити.

- Мосьє?..

Худющий, виснажений, одні кості та шкіра, довготелесий Жан даремно намагався вузлуватими подагричними пальцями застебнути ґудзики своєї смугастої, мов зебра, заширокої для нього роби. Пальці не слухалися, мовби задубіли на морозі,- і від того він ще більше поспішав і нервував.

- Прокляття! - заревів блокфюрер. - Ти ще довго будеш там порпатися?

Велика довгаста голова старого, вагу якої ледве тримала тонка зморшкувата шия, хитнулася, мов маятник, тонкий галльський ніс видався наперед, ніби дзьоб, а в змучених вицвілих очах застиг холодний жах.

- Я зараз, мосьє... Я зараз, - прошепотіли його безкровні бліді губи. - Айн момент! Одну хвилинку!

- Айн момент! - перекривив його Нушке і знову проревів: - Паскудний жабник! Я навчу тебе, як виконувати мої накази! Йди-но сюди!

Старий видибав із свого закутка і, мнучи в руці шапку, зупинився кроків за два перед блокфюрером. Вклонився.

- Мосьє?..

В ту ж мить свиснув бич і впав на обтягнутий жовтаво-пергаментною шкірою голий череп нещасного клерка.

Такого удару не витримав би ніхто. Старий з гуркотом упав додолу.

Приголомшені в'язні заніміли. Їхні погляди прикипіли до тоненької смужки крові, що витікала з розтрощеної голови француза і, мов змійка, звивалася по нерівній цементній підлозі. Вона поволі наближалася до блискучих хромових чобіт Нушке, і він змушений був відступити назад.

- Подлец! - раптом дзвінко пролунало у нього за спиною коротке гнівне слово, вимовлене по-російськи.

Нушке швидко оглянувся. Звичайно, він не розумів значення того слова, але вже те, що хтось посмів вигукнути в таку хвилину й порушити гнітючу тишу, він розцінив, як протест. Очі його враз блиснули, туга шия набрякла й почервоніла від гніву.

- Хто?

У відповідь - жодного звуку.

- Хто?

Знову ніякої відповіді.

Володя і ті хто стояв на правому крилі, за спиною у блокфюрера, бачили, що вигукнув новенький. Прибув він з транспортом зі сходу тільки вчора, пізно ввечері. Ні з ким не вступаючи в розмову, сів на вказане старостою місце на нижніх нарах, міцно стиснув на колінах невеличкі кулаки і так просидів до ночі. На вигляд мав років п'ятнадцять. Зросту невисокого. Його по-дитячому ніжного обличчя ще ні разу не торкалося лезо бритви. З широкого коміра роби сиротливо виглядала тонка біла шийка... Хлопчисько та й годі!.. Разом з усіма він ліг мовчки спати і ось тепер - відзначився... Підписав сам собі смертний вирок! Адже Нушке все одно дізнається, хто вигукнув і що. Не зараз, звичайно, бо, побоюючись розплати, жоден з таємних донощиків не посміє в присутності всього блоку донести, а завтра чи післязавтра знайдеться негідник, котрий донесе, - і тоді новенькому капут! Тим або іншим способом Душогуб розправиться з ним...

# data[].attributes.attachment_link.title
Двоє над прірвою

# data[].attributes.attachment_link.description
Розділ перший 1 У бараці було темно й задушно. Змучені в'язні поринули у важкий, безпробудний сон. Тільки один в'язень - Володя Булатович - ніяк не міг заснути. Лежав горілиць на верхніх нарах і, приклавши вогку долоню до гарячої щоки, що здулася від удару блокфюрера, прислухався, як нижче лівого вуха щось ниє, сіпає, пульсує, гострим болем проникає до самого серця.

# data[].attributes.headline
Письменник став широ

# data[].attributes.body
Письменник став широко популярним серед своїх читачів – дітей та юнацтва.

Творчим досягненням Володимира Малика, безперечно, є його історичні романи:
Таємний посол: Роман у двох томах. Т.1 : кн.1,2. - Посол Урус-Шайтана. Фірман султана / В.К. Малик. – К., 2000. – 464 с.

# data[].attributes.headline
«Посол Урус-

# data[].attributes.body
«Посол Урус-шайтана» (1968 р.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Частина перша

Дорогою сліз

По гребеню гори йшло двоє. Чорні згорблені постаті різко вимальовувалися на тлі холодного грудневого неба. В сонячній тиші безкрайнього степу сіявся дрібний срібний сніжок, білою наміткою покривав землю, чіплявся за лапатий сухий бур'ян. Замерзла грудкувата дорога раптом круто повернула вниз. Високий виснажений старець лівою рукою тримався за плече підлітка років п'ятнадцяти, а правою опирався на товстий сукуватий костур. Спіткнувшись об грудомаху землі, він мало не застор-чував носом, але хлопець придержав. Велика торба з невибіленого сирового полотна, що теліпалась у старого за спиною, відлетіла і торохнула по худому висохлому тілі. Почувся тихий бренькіт струн.

- А хай тобі чорт, Яцьку! - гнівно пробурчав старець. - Ведеш мене по якихось горбах та чорториях... Ще кобзу розтовчу і ноги поламаю.

- Не поламаєте, діду, - спокійно відповів хлопець, шморгнувши посинілим від холоду носом. - Уже недалеко... Ген і Січ видно!

- Що ти мелеш? Яка Січ? Де?

- Та перед нами ж!

- Справді?

Старий зупинився і витягнув уперед тонку зморшкувату шию, утупивши в синій морозяний простір глибокі чорні ями замість очей. З ям текли сльози.

В обличчя війнуло вітром.

Старий враз важко задихав і так міцно вчепірився кістлявими пальцями в поводиреве плече, що той аж помостився від болю. Потім опустився на коліна, скинув кудлату овечу шапку і схилив попелясто-сиву голову в низькому поклоні. З грудей вирвався чи то стогін, чи то плач. Згодом хлопець почув нерозбірливе шамкотіння: старий, мабуть, молився.

- Ходімо вже, діду! Бо й замерзнемо тута, на цьому щолопку! Продимає ж наскрізь! - заблагав хлопець, утягуючи шию у витертий комір старої свитини. - Знайшли де молитись!.. Чей же не в церкві!

Але старий мов не чув тих слів. Полою витер заплакане обличчя, підвівся і кілька разів вдихнув повітря, ніби принюхувався до чогось.

- Справді, Січ! - промовив глухо. - Пахне димом із кузні... Гарячою окалиною несе... Мабуть, ковалі передержали залізо в горні... Та ще свіжоспеченим хлібом... Чуєш, Яцьку?

Яцько промовчав: він нічого не чув. Лише насмішкувато покрутив головою. І вигадає ж таке старий! Окалина! Свіжоспечений хліб! Та до Січі ще добрих п'ять верст! Попомахаєш костуром! По-похукаєш у закоцюблі руки, най їх мамі!.. Хоч би рукавиці які-небудь, то якось би терпів! А то хоч плач! У пучки зашпори зайшли:

болять, мов поодрубувані... А навкруги - голий степ. Вітрець невеликий, а пронизує до кісток!

- Ну, чого ж мовчиш? - розсердився старий. - Чи, може, обманув мене, шибенику, що вже Січ видно? Га? Покепкував з незрячого?

- Була б охота, - буркнув Яцько. - Сам до неї поспішаю, мов до матінки.

- А може, то й не Січ? - засумнівався старий, - Скажи мені, ти бачиш там ріку в улоговині?

- Та кажу ж вам - Січ!.. Гоно - Дніпро виблискує молодим льодком проти сонця. Чи водою, - хто його розбере звідси... Блищить, мов срібло!.. А на півострові - фортеця. Добре бачу стіни високі з гострим частоколом. І вежу над ворітьми... Тільки не розберу, що там усередині понабудовано. Далеко. Та й вітер сльозу нагонить, най би його шляк трафив! - і Яцько кулаком протер очі.

Старий тремтів, як у лихоманці:

- А церкву... церкву посеред фортеці... бачиш?

- Ще б пак! Он як виблискує золоченими банями!

- Це - вона! Мати наша... Січ! - прошепотів старий і направив чорні діри в той бік, де, на його думку, мала бути козацька фортеця. - Добрався-таки! Аж через двадцять п'ять років, а добрався!.. Сліпий, немічний, нікчемний... Та все ж помру серед свого товариства!

Його довга худа постать ніби застигла на тлі синього кеба. Старий чимось скидався на велетенського птаха: і простягнута вперед, мов крило, рука, і великий гачкуватий ніс, і тонкі ноги у білих полотняних штанях, - достоту немічний птах видерся на скелю, щоб з неї, мов з висоти пташиного лету, востаннє глянути на рідну землю, яку мав покинути.

- А перед фортецею що? Чи є там слобідка? - допитувався він.

- Є. Мов село, велике і файне.

- Справді Січ! - Старий заметушився, заспішив і знову схопив хлопця за плече вузлуватою, у синіх прожилках, рукою. - То ходімо ж швидше! Не гаймося! Ходімо!.. Щоб до заходу сонця бути там...

Яцько підтягнув шлейку торби, що звисала мало не до жижок, стукнув костуром по дзвінкій мерзлій землі, і вони підтюпцем поколивали з гори.

Корній Метелиця, високий, огряднім запорожець з довгим сивим оселедцем і золотою сережкою у правому вусі, відбивався зразу від трьох - Сікача, Товкача й Арсена Звенигори. В обох руках він мав по шаблі й орудував ними так уміло, дар молодики, хоч і насідали на старого, з острахом поглядали на крицево-сині блискавиці шабель знаменитого на Запорожжі рубаки. Дарма що це лише гра: один необережний рух - і гостре лезо розпанахає руку до кісток, або ковзне по тім'ю.

Низьке зимове сонце схилялося на захід, за високі, з дубовим частоколом вали січової фортеці і засліплювало очі нападаючих. Хитрий Метелиця навмисне ставив своїх молодих супротивників у невигідне становище. У бою все важить: і вміння вибрати час для нападу, і відступ, коли потрібно, і обманний випад, щоб навести ворога під удар, і місцевість, і освітлення. Усім цим старий козарлюга користувався якнайспритніше, ще й до того кепкував зі своїх учнів.

- Сікачику, підтягни штани, бо загубиш! А який з тебе до біса козак без штанів? Та очкур затягни міцніше!

Під сміх і регіт козаків, які юрмилися довкола. Сікач підсмикнув лівою рукою широкі червоні шаровари і, розгніваний, ще завзятіше кинувся вперед. Але могутній удар відразу охолодив його запал: шабля вилетіла з руки і з брязкотом упала на землю. Сікач розгублено зупинився, шкребучи цупкими пальцями виголену до блиску високу потилицю, і, мов ошелешений, заморгав очима.

А Метелиця не вгавав:

- Агов, Товкачику, а ти чого розімлів, як лин у юшці? Повертайся моторніше, сучий сину! Козаком будь, а не бевзем неотесаним! - гаркнув він і плазом шаблі оперіщив неповороткого товстуна по широкій спині.

Той зашпортнувся, як спутаний кінь, плюнув і, витираючи рукавом спітнілого лоба, вийшов з гри.

Лишився один Арсен Звенигора.

# data[].attributes.attachment_link.title
Посол Урус-Шайтана

# data[].attributes.attachment_link.description
Частина перша Дорогою сліз По гребеню гори йшло двоє. Чорні згорблені постаті різко вимальовувалися на тлі холодного грудневого неба. В сонячній тиші безкрайнього степу сіявся дрібний срібний сніжок, білою наміткою покривав землю, чіплявся за лапатий сухий бур'ян. Замерзла грудкувата дорога раптом круто повернула вниз.

# data[].attributes.headline
«Фірман султ

# data[].attributes.body
«Фірман султана» (1969 р.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЧАСТИНА ПЕРША

НА КАТОРЗІ

1

Каторга - успадковане турками новогрецьке слово, що означає загальну назву гребного судна з трьома рядами весел. Веслярами на каторги в країнах Середземномор'я брали рабів, військових бранців та злочинців, засуджених до найтяжчих робіт. Усіх цих нещасних приковували до лав або ж з'єднували одним суцільним ланцюгом, пропущеним поміж забитими в кайдани ногами і примкнутим до кормової і носової перегородок міцними хитромудрими замками. Тут, підстьобувані батогами наглядачів, веслярі беззмінне сиділи біля важких довгих весел, тут іли і спали, тут же часто божеволіли або помирали від виснаження і хвороб.

Не було страшнішої неволі, ніж робота на каторзі. Тому і ввійшло це слово майже у всі європейські мови як синонім нелюдських мук, найтяжчого покарання.

До весла невільники були приковані по троє: скраю від проходу - Звенигора, посередині - Спихальський, а Роман Воїнов сидів третім, біля борту, в темному низькому закутку.

Так їх посаджено не випадково. Скраю держално весла має найбільший хід, тому сюди вибирали найміцніших невільників, бо тут доводилося прикладати найбільше сил. Арсен же виглядів дужим, м'язистим молодиком.

Крайнім, як правило, найчастіше перепадало від наглядача: вони завжди на виду, і кожний промах, кожне намагання зменшити зусилля, хоч трохи перепочити не могли приховатися від його пильного ока. Зразу ж лунала брудна лайка, і на плечі винуватого зі свистом падав замашний гарапник із вимоченої в морській воді бичачої шкури.

Коли "Чорний дракон" з Босфору вийшов у море і заколивався на його могутніх грудях, барабан на палубі забив надсадніше й частіше. Це був знак гребти дужче, швидше.

Наглядач Абдурахман, товстий, приземкуватий турок, з тих турків-в'язнів, що потрапили на каторгу за важкий злочин, люто закричав:

- Міцніше гребіть, паршиві свині! Та разом усі - піднімай, опускай! Піднімай, опускай!

Весла літали, мов крила птаха. Монотонне брязкотіли кайдани. Чулося натужне дихання стомлених людей: від світанку вже спливло кілька годин. Та барабан не вгавав, усе вистукував і вистукував - там-та-там, там-та-там!.. Частіше, частіше!.. Вимагав, наказував - греби, греби! Скільки є сили в руках - греби! Інакше...

Свистів над головами гребців гарапник і гаряче опікав тих, хто, на думку Абдурахмана, гаявся і не проявляв належної старанності. Наглядач був невблаганний. Він сам кілька років провів за веслом, сам не раз скуштував безжалісних ударів, і тепер, боячись утратити вільніше і ситіше життя, намагався догодити капуданові-паші [1] тим, що примушував своїх колишніх товаришів гребти якомога сильніше. Його гладке обличчя блищало від поту: сонце підбивалося все вище вгору, і в тісному приміщенні для невільників ставало нестерпно душно. Мало допомагало навіть те, що повідкривали люки, крізь які вряди-годи вривалося трохи свіжого повітря.

Абдурахман змахнув з лоба краплини їдкої вологи, блимнув на Звенигору важким тьмяним оком. Арсен у цей час перекинувся словом зі Спихальським, і дотепна відповідь поляка розвеселила козака. На його вустах з'явилася легка усмішка.

- А-а, новачок, гяурська свиня! Поганий ішак! Смієшся?.. О ні, ти в мене працюватимеш як слід! - зарепетував наглядач і кілька разів шмагонув невільника по плечах.

Гострий, пекучий біль пронизав козацьке тіло. Звенигора здригнувся. В очах почорніло від образи. Він гріб, як і всі, навіть міцніше, бо мав набагато більше сили, ніж худі, виснажені раби, що багато часу провели біля опачин. Лють скаламутила йому розум. Кинувши весло, не тямлячи себе, він, скільки дозволив ланцюг, рвонувся до Абдурахмана. Загримкотіли кайдани і боляче врізалися в ноги. Та все ж кулак, в який Звенигора вклав усю силу, дістався щелепи наглядача. Блискавичний удар швиргонув товстого Абдурахмана на вичовгану дерев'яну підлогу, - він відлетів назад і міцно стукнувся головою об стінку.

Це сталося так несподівано, що невільники перестали гребти. Весла сплуталися. Каторга почала помітно втрачати хід.

Абдурахман довго лежав без руху, тільки зіпав широко роззявленим ротом. Потім застогнав і розплющив очі.

Всі гребці повернули голови назад і з цікавістю й острахом поглядали на Звенигору й наглядача, який силкувався підвестися, але ніяк не міг і тільки ошаліло поводив переляканими круглими очима.

- На бога, Арсене, що ти наробив! - вигукнув вражений Спихальський і настовбурчив на Звенигору давно не стриженого рудого вуса. - Він же, холера ясна, тебе заб'є ниньки!

Роман мовчав, але й на його обличчі вимальовувався жах.

Звенигора сів, важко дихаючи. Тремтячими руками обхопив держално весла, стиснув, немов обценьками. Розумів, що треба охолонути, заспокоїтись і щось придумати, бо інакше Абдурахман і справді заб'є, засіче гарапником до смерті. Однак жодна путяща думка не лізла йому в голову. Та й що тут придумаєш? До того ж від люті й хвилювання перед очима все ще плавали червонясті кола.

Тим часом Абдурахман прочумався і поволі, опираючись спиною об стіну, звівся на ноги. Каламутним поглядом обвів нерухомих, застиглих у якомусь дивному напруженні гребців. Здавалося, він не розумів, що з ним сталося і чому невільники не гребуть. Удар так приголомшив його, що в голові й досі гули джмелі.

Та ось його погляд упав на Звенигору. Бридка гримаса спотворила йому кругле млинцювате обличчя. Вся його коротконога постать враз напружилась, а рука міцно стиснула руків'я гарапника.

Він ступив крок уперед. Та, мабуть, пригадавши, чим щойно закінчилась його сутичка з цим новачком, зупинився й ошкірив білі зуби.

- Гяурський пес! Невже ти гадаєш, що аллах дарував тобі безсмертя? Ти жорстоко помиляєшся! Твоя смерть - на кінчику мого гарапника, нещасний! - зловісне прошепотів Абдурахман і звіддаля почав люто шмагати Звенигору. - Ось тобі! Ось тобі! Маєш!..

Арсен обхопив руками голову, пригнувся. Спихальський і Воїнов зчинили крик. До них приєднались інші невільники. Кричали різними мовами, бо тут були люди з усіх кінців неосяжної Османської імперії та з багатьох суміжних країн.

- Абдурахмане, кривава собако, що ти робиш? - почулося з корми. - Ти забув, як сам сидів біля опачини? Чекай - настане і для тебе чорний день!

# data[].attributes.attachment_link.title
Фірман султана

# data[].attributes.attachment_link.description
ЧАСТИНА ПЕРША НА КАТОРЗІ 1 Каторга - успадковане турками новогрецьке слово, що означає загальну назву гребного судна з трьома рядами весел. Веслярами на каторги в країнах Середземномор'я брали рабів, військових бранців та злочинців, засуджених до найтяжчих робіт.

# data[].attributes.headline
Таємний посол: Роман

# data[].attributes.body
Таємний посол: Роман у двох томах. Т.2 : кн.3,4. – Чорний вершник. Шовковий шнурок / В.К. Малик. - К., 2000. – 542 с

# data[].attributes.headline
«Чорний верш

# data[].attributes.body
«Чорний вершник» (1976)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Чорний вершник

Частина перша

НАПАД

1

В останній день грудня 1678 року Арсен Звенигора з Романом Воїновим та Ненком перебралися по льоду на лівий берег Дніпра і понад Сулою попростували на північ. Поспішали, бо хотіли щедрий вечір зустріти в Дубовій Балці серед своїх.

Пронизливий холодний вітер люто шмагав їх по обличчях колючим снігом, сліпив очі, танцював і кушпелив навколо, мов зграя відьом і чортів, застилаючи виднокруг густою білястою пеленою.

Стомлені голодні коні важко брьохалися в імлистій сніговій круговерті, з натугою здиралися на круті горби. А в долинах, у глибоких байраках пурхали по груди в пухкі замети, як у свіже пінисте молоко.

Вершники теж стомилися і їхали мовчки. Арсен прокладав шлях, пильно вдивляючись у неясні обриси горбів і ледь помітних у безпросвітному мороці гаїв, щоб не збитися з дороги. Власне, ніякої дороги не було - пробиралися навпростець, манівцями, але ці манівці були козакові добре знайомі, бо не один раз він тут проїздив. Його товариші цілком покладалися на свого проводжатого - тому понасували башлики на самі очі, понахиляли голови майже до кінських грив і, здавалося, дрімали.

А хуртовина не вщухала. Небо не просто сіяло снігом. Воно, як велетенський вітряк, тряслося в нестримному гніві й з високості трусило, кидало, жбурляло з-під свого невидимого жорна цілі потоки крижаного борошна, яке зразу ж підхоплював скажений вітрюган і котив понад принишклою землею.

Арсен щільніше прикрив поли кожуха і, знявши рукавицю, теплою долонею зігнав з брів і вій шорсткий намерзлий сніг. А думкою линув у Дубову Балку, в низеньку теплу хатину. Уявляв, як у це передноворічне надвечір'я мати зі Стехою і Златкою готують святкову вечерю, а чоловіки - дідусь Онопрій, Младен, Якуб, Спихальський та Яцько, - упоравшись по господарству, сидять на лавах, за столом та біля лежанки, в якій весело гоготить вогонь, і ждуть щедрівників та щедрівниць.

Щедрий вечір! Багатий вечір! Цього разу ти будеш особливо радісний у господі старої Звенигорихи. Тільки б щасливо добратися до хутора.

Потім в уяві спливає прекрасне личко Златки. На її пухких губенятах блукає сумна усмішка, а в темно-синіх очах причаїлося невисловлене запитання - Арсене, любий, коли ж я діждуся тебе? Коли нарешті ти повісиш на кілочок у глухому кутку хатини свою шаблю-розлучницю, коли - надовго а чи й назавжди - розсідлаєш свого бойового коня і забудеш про нескінченні шляхи-дороги, про криваві січі, про сповнені тривог і небезпек дні й ночі?.. Вона манила до себе звабливим поглядом, стрункою постаттю, білизною зубів і вітряною розмаяністю важкого чорного волосся. Вона кликала своїм ніжним грудним голосом, в якому вчувалася дивна музика чужих мов і бентежність південних ночей... Златко! Люба моя! Я поспішаю, щоб уже ніколи більше не розлучатися з тобою, щоб навіки назвати своєю і назавжди поєднати наші долі! Я лечу до тебе, чужоземко моя дорога, щоб відтепер і до кінця нашого життєвого шляху бути разом, щоб ти не відчувала себе серед цих широких степів відламаною галузкою. Златко! Я зроблю усе, що в силах моїх, щоб ти була щасливою, щоб моя земля стала для тебе рідною і дорогою...

Його думки снувалися б і далі, та їх раптом урвали якісь тривожні звуки, що долинули з глибокої балки. Арсен почекав, поки під'їдуть товариші.

- Ви чуєте? Здається, десь ірже кінь!

- Що ж тут - село чи хутір попереду? - спитав Роман.

- В тім-то й річ, що ні села, ні хутора... О, чуєте?!

З балки долинуло ледь чутне в завиванні буревію тривожно-болісне іржання.

- Мабуть, подорожні, - висловив здогад Роман. - І несе ж у таку лиху годину!.. Хто б це міг бути? Сподіваюся - не татари?

- Зараз дізнаємося, - відповів Арсен.

Вони спустилися в долину. Тут було трохи затишніше. Сніговій ревів десь угорі, котився понад білою безконечною рівниною, а сюди, в міжгір'я, вривалися тільки поодинокі вихори і слали між невидимими горбами пухку снігову ковдру.

До виразного іржання тепер долучився людський стогін. Він линув десь знизу, мовби з-під снігу або з глибокої ями.

Вершники спішилися.

На краю обривистого, занесеного снігом рівчака зупинилися. Там, унизу, в напівзаметеній ямі, лежав вороний кінь. Здригаючись від холоду, він натужно підіймав мокру голову і жалібно іржав, ніби благав про порятунок. Під ним невдаха-господар. Своєю вагою кінь придушив йому ногу, і чоловік, пересилюючи біль, тихо постогнував.

Арсен стрибнув у рівчак.

Кінь потягнувся до нього м'якими мокрими губами, тихенько заіржав і зробив спробу підвестися. Але не зміг: обидві передні ноги були переламані. Його хазяїн ворухнувся теж і розплющив очі.

- Кріпись, чоловіче! - промовив Звенигора. - Зараз ми допоможемо тобі!

Вони втрьох підняли коня, висвободили зі стремена ногу потерпілого. Допомогли йому підвестися і вилізти з рівчака.

Це був високий, міцний на вигляд чолов'яга років сорока. Сукняна бекеша, підбита лисячим хутром, туго обтягувала його ставну постать. Шабля при боці і два пістолі за поясом, дорога смушева шапка з малиновим верхом і добротні чоботи з посрібленими острогами свідчили про приналежність незнайомця до військового стану і про те, що це - не сірома-нетяга, а досить заможний козак.

Він струсив з себе сніг, кілька разів зігнув і розігнув праву ногу. Потім усією вагою тіла наступив на неї. Нога була ціла, не пошкоджена, але, видно, боліла чи затерпла, бо незнайомець довгенько, кривлячись, притупцював нею. Нарешті випростався перед своїми рятівниками і, усміхнувшись з-під невеликого, але густого темнорусого вуса гарною білозубою усмішкою, зняв шапку, статечно вклонився.

- Добрий день, добрі люди! Спасибі сердечне, що порятували! А то вже гадав - пропаду! - І він міцно потиснув усім руки. - Кого ж Бог послав мені на поміч?

- Запорожці... Звенигора, Роман Воїнов та Ненко, - стримано відповів Арсен. - А ви хто?

- Семен Гурко, з Борзни, абшитований1 козак Ніжинського полку.

- Чому ж абшитований? Ваш вік ще не дозволяє залишати військову службу.

- Вік не дозволяє, та обставини змусили... Дружину поховав, дочку заміж віддав. Побув деякий час з молодятами, та бачу - зайвий я у їхній новій сім'ї. Тому й вирішив - адже тепер я вільний птах! - гайнути на Запорожжя. Звичайно, не боки облежувати та саламаху їсти, а теж нести військову службу... Та ось маєш: замалим не наклав головою у цій бісовій круговерті... Ще раз дякую вам за порятунок!

# data[].attributes.attachment_link.title
Чорний вершник

# data[].attributes.attachment_link.description
Чорний вершник Частина перша НАПАД 1 В останній день грудня 1678 року Арсен Звенигора з Романом Воїновим та Ненком перебралися по льоду на лівий берег Дніпра і понад Сулою попростували на північ. Поспішали, бо хотіли щедрий вечір зустріти в Дубовій Балці серед своїх.

# data[].attributes.headline
«Шовковий шн

# data[].attributes.body
«Шовковий шнурок» (1977)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Частина перша

ОДАЛІСКА

1

Великий візир Асан Мустафа Кепрюлю, або Кара-Мустафа, як його називала вся Туреччина, поглянув на себе у велике, в позолоченій рамці дзеркало роботи венеціанських майстрів. У ньому він побачив середнього на зріст, сухорлявого чоловіка в білому, як і належить великому візирові, одязі й такій же білосніжній чалмі, прикрашеній великим самоцвітом і срібним челенком.

Наблизившись до дзеркала майже впритул, він почав пильно розглядати своє обличчя.

Воно було темне, довгасте, з хрящуватим - не тюркським, а грецьким - носом, бо родина Кепрюлю походила з греків, що, подібно багатьом іншим, потурчилися після завоювання Константинополя османами. Дві зморшки спадали від крил носа і різко окреслювали міцно стулений рот. Вони надавали всьому обличчю суворості. На груди лягала чорна, з проблисками сивизни борода. А з-під крутих брів виглядали допитливі чорні очі, пронизливого погляду яких не витримував ніхто, навіть сам султан Магомет.

Згадавши султана, Кара-Мустафа криво посміхнувся.

Дитя! Доросле дитя, волею долі поставлене правити гігантською імперією. Йому б веселитися і розважатися з одалісками, яких у гаремі...31 понад півтисячі. Або - полювати... Полювання - то його стихія і найбільша пристрасть. Заради нього султан, не задумуючись, кине державні діла, військо, гарем і помчить у дикі хащі Родопських гір, щоб поганятися за вепрами, козулями, зайцями чи лисицями. Недарма ж він і прізвисько дістав - Авджі, тобто Мисливець...

Кара-Мустафа знову посміхнувся. На цей раз сумно. Адже йому, справжньому правителеві Османської імперії, доводиться гнути спину перед цим нікчемою і лінтюхом, який, одначе, корчить із себе великого завойовника і мріє про лаври Александра Македонського... А хто підніс його на таку недосяжну висоту? Родина Кепрюлю, яка ось уже тридцять років беззмінно дає Туреччині великих візирів! Родина Кепрюлю, наймогутніша родина імперії, а можливо, і всього світу, з надр якої вийшов і він, Кара-Мустафа! Це вона піднесла на вершину влади Магомета IV, якого більш спритні брати, претенденти на престол, давно б уже згноїли у Семивежному замку... Нікчема! Але спробуй хоч пальцем ворухнути супроти нього! Позбудешся не тільки звання й місця великого візира, а й голови...

Та ні! Рано чи пізно наступить час, коли він, Кара-Мустафа, не буде схилятися ні перед ким, бо сам стане правителем, султаном чи імператором великої імперії, яку збудує на руїнах Австрії, Венеції, Польщі та німецьких князівств. Уже готується величезне військо, перед яким зів'яне, мов трава на морозі, об'єднана сила ворогів Порти. На чолі війська він пройде вздовж Дунаю, нищачи все на своєму шляху. Подібно Тамерлану, він стане грозою і бичем Божим поганих гяурів! На їхніх землях насадить іслам, пів-Європи наверне до вчення Пророка, а Відень, прекрасну столицю австрійського імператора Леопольда, зробить своїм головним містом!

Все складається якнайкраще. З царем московським Федором, слава Аллаху, підписано перемир'я. Отже, на півночі розв'язано руки. Імператор Леопольд, під'юджуваний єзуїтами, затопив кров'ю Західну Угорщину, ведучи безпощадну війну проти повстанців, і це допомогло туркам переманити на свій бік молодого графа Емеріка Текелі, що став вождем угорців. Текелі допоможе османам у боротьбі проти Австрії, за ним піде багато тисяч відчайдушних воїнів, а коли звершить своє діло і стане непотрібний, його доведеться усунути, а Угорщину, цей благодатний край на берегах Дунаю, він, Кара-Мустафа, зробить пашаликом своєї новозбудованої імперії, її житницею.

Вивідачі доносять, що Леопольд засилає таємних послів до короля Франції Людовіка XIV, щоб після багатьох років неприязні, ворожнечі і воєн схилити його до дружби або хоча б до нейтралітету. Даремна праця! Великий візир одержав запевнення Людовіка в тому, що Франція ніколи не піде на угоду з Австрією, своєю давньою суперницею на континенті. Більше того, через королеву Ляхистану Марію-Казимиру, дочку зубожілого французького маркіза капітана д'Аркена, Людовік вимагав від Яна Собеського зберігати мир з турками і підтримувати мадяр проти Австрії... Ян Собеський, давній ворог Порти, поки що вагається... Хай вагається! Бо має підставу: у нього немає ні війська, ні грошей...

Великий візир поринув у думки. А в них переплелись химерно дійсність із домислами, тверезі роздуми досвідченого державного мужа і воїна з рожевими юнацькими мріями.

Дивлячись у дзеркало, вже не помічав свого обличчя і навіть забув про невеликі набряки під очима, що з'явилися останнім часом, а уявляв себе імператором безмежної імперії, яка простиратиметься від берегів Дунаю біля Залізних Воріт до світловодого Рейну, а може, й далі. Те, що не пощастило зробити на Півночі, він здійснить на Заході.

І може, то на краще?

Замість напівпустельних українських степів по обох берегах могутньої ріки Озу, яку гяури називають Дніпром, до його ніг ляжуть густонаселені, багаті провінції країни Золотого Яблука32. Його кінь викреше копитом вогонь об кам'янисті береги Присмеркового океану, про який мріяли і Аттіла, і Чінгісхан, і кривавий завойовник урусів Бату-хан. Його рука пронесе зелене знамено Пророка до самого краю землі!

Так, все це буде! Все це він зробить. Але пізніше. В майбутньому. А зараз...

Кара-Мустафа усміхнувся і підморгнув, мов хлопчисько, своєму зображенню в дзеркалі. Розправив пальцями зморшку між бровами і ще раз підморгнув.

А зараз він піде на ліве крило свого великого палацу, проникне потайним ходом у вежу і загляне в кімнату, де, за його наказом, ось уже який місяць держать квітку раю, дівчину-полонянку, незвичайна краса якої збаламутила серце першого сановника імперії.

Він залишив кабінет, минув залу прийомів і напівтемною прохолодною галереєю дійшов до сторожової вежі, що примикала до палацу й непомітними для стороннього ока дверима сполучалася з ним.

Сторожі тут не було.

Кара-Мустафа відсунув легку декоративну шафу і без зусилля відчинив масивні дубові двері - видно, завіси були заздалегідь добре змащені олією. Вузькими гвинтовими сходами піднявся вгору й зупинився в просторій ніші.

Густа напівтемрява облягала все довкола. Та Кара-Мустафу це не бентежило. Він простягнув уперед руку і, намацавши на стіні раму з картиною, зняв її.

# data[].attributes.attachment_link.title
Шоковий шнурок

# data[].attributes.attachment_link.description
Частина перша ОДАЛІСКА 1 Великий візир Асан Мустафа Кепрюлю, або Кара-Мустафа, як його називала вся Туреччина, поглянув на себе у велике, в позолоченій рамці дзеркало роботи венеціанських майстрів. У ньому він побачив середнього на зріст, сухорлявого чоловіка в білому, як і належить великому візирові, одязі й такій же білосніжній чалмі, прикрашеній великим самоцвітом і срібним челенком.

# data[].attributes.headline
Ці романи склали тет

# data[].attributes.body
Ці романи склали тетралогію «Таємний посол».

# data[].attributes.headline
Вагань у виборі жанр

# data[].attributes.body
Вагань у виборі жанру й стилю не було: «Якщо писати для молоді, то в історико-пригодницькому ключі, не поступаючись історизмом, життєвою правдою…»

Обшир історичного матеріалу наштовхував на створення великого епічного полотна. Так у письменника з'явився й визрів задум цієї вельми цікавої й захоплюючої тетралогії, що здобула широку популярність на Україні і перекладена російською та іноземними мовами.

Вони стали набутком нашої літератури, а їх автор зайняв одне з почесних місць серед кращих сучасних романістів історичного жанру.
Роман «Князь Кий» (1982), написаний до 1500-річчя заснування Києва, переносить читача у сиву давнину, у вир складних історичних подій, коли після роздроблення гуннської держави Аттіли в середині V ст. її спадкоємці, ворогуючи між собою, намагалися знову підкорити східнослов'янські племена.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володимир Малик

КНЯЗЬ КИЙ

Роман

Художник ІВАН ПРИНЦЕВСЬКИЙ

Рецензент доктор історичних наук П. П. Толочко

І було три брати: одному ім'я Кий, другому - Щек, третьому - Хорив, і сестра їхня - Либідь.

Сидів Кий на горі, де нині узвіз Боричів, а Щек сидів на горі, яка тепер зветься Щекавицею, а Хорив - на третій горі, прозваній від нього Хоревицею. І зрубали вони град в ім'я брата свого найстаршого і дали йому ім'я - Київ. І був навколо града ліс і бір великий, де ловили звірів.

Були вони мужі мудрі й досвідчені і називалися полянами. Від них є поляни в Києві й до сього дня...

"ПОВІСТЬ ВРЕМЕННИХ ЛІТ"

БРАТИ

Чотири вершники в білих полотняних сорочках, тримаючи в руках короткі списи, вискочили з густого зеленого гаю і помчали навперейми табунові сайгаків, що вузькою звіриною стежкою піднімалися після водопою на крутий берег. Перелякані тварини на якусь мить завмерли. Куди тікати? Потім табун розділився. Задні стрибнули у воду і попливли до протилежного берега, а передні, мов жовті вихори, гайнули в степ.

Та ще швидше просвистіли в повітрі гострі списи. І кожен з них знайшов свою жертву! Чотири сайгаки впали на м'яку траву, забилися в передсмертних корчах. Тужний зойк розітнув полудневу тишу.

Один з вершників, старий, з довгою сивою чуприною, сплигнув з коня, витяг із шкіряних піхов широколезого ножа.

- Не гайтеся, отроки! Переріжте жили - випустіть зайву кров, щоб не зіпсувала м'яса! Та дивіться - не понівечіть шкури!

Отроки, двоє з яких мали вже молоді рудуваті борідки, теж вихопили ножі, і кожен кинувся до своєї здобичі. Вправний помах - і з перерізаних ший цівками забила яскраво-червона кров.

Ловці витерли об траву ножі, стягнули здобич докупи. Старий став ногою на сайгака, підняв угору важкі вузлуваті руки. Сива грива довгого волосся розвівалася під подувом легкого вітерця. З-під кострубатих, теж сивих брів, що різко виділялися на засмаглому зморшкуватому лобі, в небо глянули по-молодечому ясні очі.

- О ясноликий ХоросеСвітовиде[1], і ти, грізний Перуне, ви чуєте мене?.. Це старійшина роду русів, що з племені полян, богобоязний Тур, звертається до вас... Дякую вам, боги, за те, що вклали в мої руки силу, а в очі - далекозорість! А ще дякую за те, що наслали під мій спис і під списи моїх синів - Кия, Щека та Хорива - жадану здобич! Частина її по праву належить вам, боги, і ви одержите требу (жертвоприношення), як тільки ми прибудемо додому...

Тур ще раз проникливо глянув на синє безхмарне небо, де сліпучо сяяло сонце, і звелів синам збиратися в зворотну дорогу.

Брати переглянулись між собою, і наперед виступив Кий.

- Отче, здобич наша велика... Боги допомогли нам, і ми, сповнені гордістю, можемо повертатися назад. Мабуть, жоден ловець з нашого роду не зможе сьогодні похвалитися таким успіхом... Але ж, отче, не токмо по м'ясо та шкури вийшли ми в степ! Аби лишень із-за цього, то не мали б завдати собі клопоту. Маємо дома, хвала богам, і коней, і скоту, і свиней, і овець, і різної пташини достатньо! Забили б вівцю чи бика - та й мали б м'ясо... Нам хочеться ще погасати по степу, поганяти звірину, постріляти з луків і розім'яти застояних скакунів. А заутра ми повернулися б додому, отче. Дозволь!..

- Дозволь, отче, - завторували Щек і Хорив.

Старий Тур пильно глянув на синів. Тепла хвиля хлюпнула в серце. Вони стояли сумирно, ждучи батькової відповіді. Три красені - мов три тугі молоді дубки! Такі схожі - і такі неоднакові!.. Ось о десну[2] стоїть Кий - найстарший. Надія і гордість старійшини і всього роду. Як він схожий на нього, на вітця свого! Високий, ставний, широкоплечий, Засмагле рум'яне лице. Одвертий погляд голубих, як небо, очей, завжди теплих і ласкавих, та в гніві несхитних і твердих, мов кремінь. Над високим чистим чолом - важка грива русявого волосся... Серед русів майже всі русяві й світлоокі. Недарма ж кажуть, що поромейськи слово рус чи рос означає червоний, рудий, світлий. Може, тому так і наша світловода Рось прозвана? І рід наш - русь!.. Та ні в кого немає такого розкішного чуба, як у Кия. Це вже від покійної матері - Білиці. Білочки, як називав він колись ласкаво свою покійну жону... Скільки ж це Києві літ? Либонь, двадцять ще й одно!.. Уже чимало! Женити хлопця пора. Та все не вибере собі дівчини. За господарством, полюванням та військовими вправами ніколи йому... Гайгай, як біжить час! І незчувся, коли півсотні літ стукнуло. Ще трохи - та й помирати пора. Чоловіки рідко доживають до такої старості. Хіба дуже поталанить... А то все гинуть молодими: від хвороб, на полюванні, на війні...

Посередині - Щек. Він середульший... Ох, цей Щек! Не хлопець, а вогонь! Гарячий, запальний, просто несамовитий! Зачепи - так і присне! Нікому не змовчить, навіть батькові... Зате який вдатний до співу, до музики: заспіває на Росі - луна відгукнеться на Дніпрі. Краще за нього ніхто не заграє на сопілці і на гуслях. Без нього хлопці й дівчата не розкладають купальських вогнищ, не водять хоро, не пускають вінків по ріці... А зараз він такий сумирний! Схилив покірно гарну кучеряву голову, що полискує свіжою бронзою, опустив додолу очі. Та Тур знає: і зараз у його прикритих довгими віями зіницях скачуть, мов іскри, пустотливі вогники...

Потім отець переводить погляд на найменшого сина. Хорив має сімнадцять літ. У нього ще замість бороди - золотавий пушок. У припухлих губах - дитяча наївність, а в очах, таких синіх, як весняний ряст, - незбагненний подив, ніби він уперше побачив світ. Однак, незважаючи на молодість, він має дужі й умілі руки: кує залізо і виготовляє з нього серпи й ножі, наконечники для списів і стріл, теше дерево, місить глину і виліплює з неї горщики й миски. А стріла з його лука летить на кілька поприщ і там ще має силу пронизати сирову шкуру бика...

Сини!

Тур лагідно мружить очі.

- А як же я, отроки, чотирьох сайгаків дотягну додому? Сам?

Кий стримано каже:

- Сам, отче... Покладемо їх на запасних коней - та й поїдеш помалу... А ми залишимося на день або на два, - може, вполюємо ще що-небудь. А потім повернемося додому, на наш Кам'яний Острів.

- Не легка буде старому батькові отака зворотна путь, - пробурчав удавано сердито Тур, але тут же його обличчя розпогодилося. - Та вже чого не зробиш для діток, - лишайтеся! Тільки не заривайтеся далеко, щоб не потрапили під стрілу гунна!

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир Малик КНЯЗЬ КИЙ Роман Художник ІВАН ПРИНЦЕВСЬКИЙ Рецензент доктор історичних наук П. П. Толочко І було три брати: одному ім'я Кий, другому - Щек, третьому - Хорив, і сестра їхня - Либідь. Сидів Кий на горі, де нині узвіз Боричів, а Щек сидів на горі, яка тепер зветься Щекавицею, а Хорив - на третій горі, прозваній від нього Хоревицею.

# data[].attributes.headline
За твори історико-па

# data[].attributes.body
За твори історико-патріотичної тематики, зокрема романи «Посол Урус-шайтана», «Шовковий шнурок» та «Князь Кий», В. Малик удостоєний літературної премії імені Лесі Українки 1983 року.

# data[].attributes.headline
Останній роман Волод

# data[].attributes.body
Останній роман Володимира Малика «Черлені щити» (1985)
Присвячений також важливій сторінці нашої вітчизняної історії – походові новгород-сіверського князя Ігоря на половців – та славнозвісній поемі «Слово о полку Ігоревім».

Твір «Черлені Щити» присвячений трагічному походу Новгород-Сіверського князя Ігоря Святославовича на половців У 1185році. Сюжетним стрижнем виступає герой Арсен Звенигора, створений уявою автора, який не був видатною історичною особою, проте опинився в центрі важливих історичних подій. Такий художній підхід дає можливість ширше змалювати історичне тло, проникнути в різні сфери суспільного життя, охопити різні соціальні верстви, поглянути на події очима звичайної людини, створити несподівані сюжетні колізії, пригодницькі ситуації. Відомі історичні постаті зустрічаються тут епізодично. Автор дбає про достовірність не стільки фактів, як загального фону, атмосфери часу в елементах побуту, психології персонажів. Скупий рядок літопису автор розгортає у цілісні картини. Йому вдається з високим ступенем імовірності передати атмосферу, звичаї, побут.

Поему не раз перекладали й переспівували. Відомо чимало поетичних творів, навіяних образами геніальної поеми. Однак досі не було широкого епічного полотна про русько-половецькі взаємини 1184 – 1185 pp. та про створення «Слова...». Після появи «Черлених щитів» ця прогалина в якійсь мірі заповнена.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Русичи великая поля чръленыя щиты прегородиша!

"СЛОВО О ПОЛКУ ІГОРЕВІМ"

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

1

Місяць лютий літа 1184-го видався на Посуллі, як і по всій Руській та Половецькій землях, сніжним і суворим. Ріки й озера закувало міцним крижаним панциром, степи лежали під товстим покровом сліпучо-білого снігу мертві, безмовні, а соснові бори та березові гаї, здавалося, дрімали в холодному тихому сні, осяяні блискучим сонцем.

Лише звірі та птахи іноді порушували цю застиглу морозяну тишу. То раптом десь на видноколі застугонить мерзла земля під копитами тарпанів, що, збиваючи снігові вихори, мчать хтозна-куди, то з глибокого байраку долине вовче виття, то з голубого неба шугоне зі свистом униз, на здобич сокіл-гострозорець.

Ось такої сонячної морозної днини по засніженій рівнині, що розкинулася між річками Хоролом та Сулою, поволі їхали на захід, з Половецької землі в Руську, два вершники - старий і молодий. Обидва в латаних, ношених-переношених, але теплих - вовною назовні і вовною всередину половецьких кожухах, що сягали колін, у волохатих баранячих шапках та стоптаних постолах з кожушини, підшитих цупкою повстю. Їхні коні були худі, стомлені і через силу брьохалися в глибокому снігу, ледве волочачи ноги.

Один з верхівців, старший, бородатий, зігнувся, важко дихав, безупинно хапався за груди і натужно заходився хрипким кашлем. Молодший їхав поруч і підтримував свого супутника, щоб не впав з коня, а коли той задихався і закочував очі під лоба, розпачливо шепотів.

- Чекай, отче, не вмирай!.. Скоро-скоро Сула... А на тім боці. - Руська земля... Переяславська... Там - свої люди, не дадуть загинути... Доберемося додому... На Сейм...

Коли старшому ставало легше, він збивав з бороди паморозь, з натугою і гіркотою в голосі відповідав:

- Додому?.. Не доберуся я вже додому... Відчуваю, як тануть мої сили... Як пече в грудях і ноги холонуть... Клята Половеччина всі соки висмоктала... Три роки неволі, поневірянь, голоду та побоїв далися взнаки!.. Був як дуб, а став як висохла билина... Туга серце сточила, мов іржа залізо, - за спаленою хатиною, за порубаними дітками найменшими, за нашою матір'ю, що десь у бусурменському полоні невтішно сльози ллє, якщо жива, за Настею, твоєю сестрицею, яка стала, кажуть, наложницею у поганина-половчина... Один ти в мене залишився, Жданку, бо Іван хтозна чи живий... Одна моя надія - ти... Сподіваюся, що доберешся на рідну землю і пустиш у неї коріння... Щоб рід наш не перевівся!

Ждан злякано глянув на батька, бо в голосі того звучала явна приреченість, і сказав підбадьорливо:

- Разом доберемося, отче!.. Разом!.. Ось незабаром Лубно чи Ромен... Або натрапимо на якийсь інший городок на Сулі... Там обігріємося, підгодуємося - і далі в путь, додому!

Батько не відповів, тільки сумно похитав головою і знову схопився за груди, забухикав, а Ждан міцніше стиснув його за лікоть і вйокнув на присталих коней.

Зимовий день короткий. Сонце швидко опускається за далекий червонястий небосхил. А Сули все не видно й не видно. Невже ще одну відчайдушно жорстоку студену ніч доведеться провести у сніговому заметі? Чи ж витримає батько?

Юнак піднімається на стременах, почервонілими очима вдивляється в біло-синю далину. Обличчя його загострилося, заросло русявою м'якою борідкою, засмагло й потріскалося на холодному сонці, на пекучих морозяних вітрах.

Він напружує зір, сподіваючись на високому правому березі Сули побачити фортецю чи якесь інше людське житло, але сліпуче сонце, що б'є прямо в обличчя, та іскристий сніг нагонять на очі сльозу, і все попереду мерехтить, грає веселковими барвами. Небо зливається

з землею.

У серце юнака закрадається тривога. Невже збилися з путі? Від Хоролу до Сули верст тридцять. Пора б уже показатися українному порубіжжю! А його все нема, й нема, й нема... Є від чого впасти у відчай!

Десятий день тікають вони з далекої Половецької землі.

Перед внутрішнім зором Ждана пропливають події останніх трьох років.

Несподівано на Посем'я напала орда хана Кзи - сплюндрувала багато сіл, малих і старих винищила, а дорослих потягла в неволю.

Їм з батьком пощастило: вони опинились разом у кочів'ї половця [1] Секен-бея, а матір і сестру запроторили кудись далі. Життя було підневільне, собаче. У кого дома залишилися якісь статки, тих родичі викупили. У них же не було ні статків, ні родичів, і їх ніхто не викупив. Вони стали довічними рабами - пасли табуни коней, череди овець, стада верблюдів та худобини, обробляли байські бахчі, заготовляли для зимівників дрова, шили одяг та взуття, лагодили вежі, тобто половецькі вози з халабудами-юртами, валяли повсть, вимочували шкури та виконували десятки інших робіт. І весь час, де б не були і що б не робили, думали про втечу.

Звичайно, найкраще було тікати влітку, коли тепло і коли кожен кущик заховає тебе чи пустить переночувати. Однак влітку з полонеників не спускала ока варта, а в пустельному степу, що розділяє Половецьку і Руську землі, постійно рискала кінна сторожа, яка стерегла половецьке пограниччя від нападу руських князів і виловлювала втікачів. Не один такий нещасливець потрапляв їй до рук, і тоді йому виколювали або випікали око, відрізували вухо чи розпеченим залізом ставили на щоці тамгу [2].

Тому вони вирішили влітку не тікати. Краще - взимку. Коли завіє завірюха і степ занесе снігом, коли вдарять морози, половці послаблюють пильність, а іноді й зовсім не стережуть невільників. Бо ж хто наважиться тікати у голу засніжену пустелю? Ступиш кілька кроків - і слід миттю викаже тебе. А в путі на сміливця чекають і люті морози, і голод, і вовчі зграї. Та й половецькі роз'їзди легко можуть помітити... Тому майже не було випадків, щоб хто-небудь утік узимку.

До втечі готувалися довго і ретельно: заощадили харчів, полагодили одяг та взуття, роздобули дві теплі кошми З для спання в снігу, насушили труту, щоб викресати вогню, вибрали в табуні, який доглядали, найвитриваліших коней - і однієї ночі, коли захурделила буремна хуртовина, рушили в дорогу. Сніг відразу замів їхні сліди, і, ніким не помічені, вони промчали понад берегом ріки, а під ранок по льоду перемахнули на той бік. Там, у лузі, попасли коней, що, як і їхні дикі родичі-тарпани, були призвичаєні всю зиму добувати собі корм з-під снігу, розгрібаючи його копитами, трохи самі задрімали в заметі, закутавшись по половецькому звичаю в кошму [3], а потім знову рушили в путь.

# data[].attributes.attachment_link.title
Черлені щити

# data[].attributes.attachment_link.description
Русичи великая поля чръленыя щиты прегородиша! "СЛОВО О ПОЛКУ ІГОРЕВІМ" РОЗДІЛ ПЕРШИЙ 1 Місяць лютий літа 1184-го видався на Посуллі, як і по всій Руській та Половецькій землях, сніжним і суворим. Ріки й озера закувало міцним крижаним панциром, степи лежали під товстим покровом сліпучо-білого снігу мертві, безмовні, а соснові бори та березові гаї, здавалося, дрімали в холодному тихому сні, осяяні блискучим сонцем.

# data[].attributes.headline
Його перу належить р

# data[].attributes.body
Його перу належить ряд рецензій на твори українських прозаїків та книжка «Олесь Донченко» (1971) – про життя й творчість відомого дитячого письменника, який тривалий час жив і працював у Лубнах на Полтавщині – місті, куди 1953 року переїхав з Київщини Володимир Малик.

Тематика творів Володимира Малика досить різноманітна. Та все ж основною для письменника стала тема вітчизняної історії від сивої давнини до найновіших часів, їй він присвятив майже усі поетичні твори та романи.

В житті письменник був чесною, скромною та доброю людиною. Багатьом початківцям він постійно надавав інформаційну та матеріальну допомогу. Сьогодні його ім”я носить Лубенська центральна районна бібліотека.

Помер майстер українського історичного роману Володимир Кирилович Малик 31 серпня 1998 року.

# data[].attributes.headline
Горить свіча

# data[].attributes.body
Горить свіча – історичний роман українського письменника Володимира Малика, написаний 1992 року про те, як на Україну напали монголо-татари та знищували всі населені пункти, зокрема про знищення ними Києва. За цей роман Малика було нагороджено міжнародною премією Григорія Сковороди.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володимир Малик - відомий український письменник. Його віршовані казки "Журавлі-журавлики", "Чарівний перстень", "Микита Кожум'яка" та інші, повісті "Чорний екватор", "Слід веде до моря", "Двоє над прірвою", історичні романи "Таємний посол", "Князь Кий", "Черлені щити" мали неабиякий успіх.

В новому історичному романі "Горить свіча" автор описує трагічні події, які на цілі століття перервали політичний та культурний розвиток України, - Батиїв погром Києва та розорення інших наших земель.

Замість прологу

В літо 6746 (1237). Окаянні татарове зимували коло Чорного лісу і звідти прийшли тайкома лісами на Рязанську землю на чолі з царем їхнім Батиєм... І обложили Рязань, і огородили її острогами у місяці грудні, в шістнадцятий день... Князь же Юрій Рязанський заперся в місті з мешканцями, а князь Роман відступив до Коломни зі своїми людьми. І взяли татари приступом місто двадцять першого грудня, убили князя Юрія Інгваровича та його княгиню, а людей умертвили - одних вогнем, а інших мечем - чоловіків, і жінок, і дітей, і ченців, і черниць, і священиків. І було безчестя черницям, і попадям, і добрим жонам, і дівицям перед матерями та сестрами. Тільки єпископа уберіг Бог: він виїхав перед тим, як татари почали оточувати місто. І, перебивши людей, а інших забравши в полон, вони підпалили його...

І був се по літочисленню язичників-мунгалів тапику-іль,

себто рік Куриці.

В літо 6747 (1238). А татари пішли і захопили Москву, а князя Володимира, сина великого князя Юрія, взяли в полон. І пішли незліченною силою, проливаючи кров християнську, до Володимира, і... взяли місто, і підпалили його. Побачили князі, і єпіскоп, і княгині, що місто горить і люди вмирають у вогні, а інших рубають мечами, і побігли - князі в Середнє місто, а єпіскоп і княгиня з невістками, і з дочкою, княжною Феодорою, і з онучатами, і з іншими княгинями, і бояринями, і многими людьми - в церкву Святої Богородиці і зачинилися на хорах. А татари взяли Середнє місто, вибили двері церкви і, зібравши багато дров, обклали церкву і підпалили. І всі, хто був там, задихнулися - і так віддали душі свої в руки Господа. А інших князів і людей татари порубали. І звідти вони розсіялися по всій землі Володимирській... І полонили всі міста по Волзі до самого Галича Мерського... А інші пішли до Юр'єва, і до Переяславля, і до Дмитрова і взяли ті міста. А ще інші пішли і взяли Твер і вбили в ній сина Ярославового. І всі міста захопили в Ростовській та Суздальській землях за один місяць лютий, і немає такого міста аж до Торжка, де б вони не побували.

Звідти Батий пішов до Козельська. Був у Козельську князь великий юний по імені Василій. Мешканці Козельська, порадившись між собою, вирішили самі не здаватися поганим, а скласти свої голови за християнську віру. Татари ж прийшли і обложили Козельськ, як і інші міста, і почали бити з пороків [1]. І, вибивши стіну, піднялися на вал. І зав'язалося тут жорстоке побоїще, так що городяни різалися з татарами на ножах, а інші вийшли з воріт і напали на татарські полки так, що перебили чотири тисячі татар. Коли Батий узяв місто, він перебив усіх, навіть дітей. А що сталося з князем Василієм, невідомо. Кажуть, у крові втопився... І звелів Батий з тих пір називати Козельськ не Козель-ськом, а Злим містом. Адже тут загинуло три сини темників [2], і не знайшли їх серед безлічі трупів.

Звідти пішов Батий у Поле, в Половецьку землю. Із книги італійця Джіованні дель Плано Карпіні "Історія монголів": "У Команії (землі половців) ми знайшли незчисленні голови і кістяки мертвих людей, що лежали на землі, мов гній... Ті люди були язичники. Вони не обробляли землю, а харчувалися скотом, не будували хат, а жили в шатрах. Їх винищили татари і поселилися в їхній країні, а тих, хто залишився, перетворили на рабів".

І був то нокай-іль, тобто рік Собаки.

В літо 6748 (1239). Взяли татари Переяслав-Руський [3] 3 березня, і єпископа Симеона вбили, і людей побили, і град спалили вогнем, і людського полону багато взяли, а навколишні міста і села вогнем попалили.

А восени в силі великій оточили Чернігів, і лютий був бій біля Чернігова. І переможений був Мстислав Глібович, онук Святослава Ольговича, і множество війська його було перебито, а сам він ледве втік. І впав Чернігів 18 жовтня.

І був то кака-іль, тобто рік Свині.

Розділ І

ХАРМАНКІБЕ [4]

1

Погромивши Чернігів і сплюндрувавши південну і східну Сіверщину, Менгу-каан [5], син Толуя, онук Чінгісхана, двоюрідний брат Батия, спустився зі своїми значно поріділими після безперервних боїв туменами [6] понад Сеймом та Десною до Києва і третього дня місяця січня 1240 року, по-монгольському кулкун-іля, тобто року Миші, зупинився на низинному березі Дніпра, біля городка Пісочена.

Стояв сонячний морозний день. Шлях орді перегородила вкрита торосистою кригою та приметена снігом широка ріка. А небо над нею було чисте і голубе, як очі орусутської дитини.

Каан виїхав на невисокий пагорб і там зупинив свого вороного коня. Звідти довго дивився на стрімкий протилежний берег, де височіли могутні вали і потемнілі від часу та негоди дерев'яні заборола великого міста. Такого великого і пишного, якого каан ще й не бачив ніде. Скільки там церков і яким щирим золотом сяє позолота їхніх куполів та хрестів! А на заборолах - тисячі завмерлих від жаху городян, і над ними тривожно лине навкіл нестихаюче калатання дзвонів на сполох - бем, бем, бем!

Все це не тільки здивувало, зачудувало Менгу, а й потрясло його. Яка велич і краса! Яка могуть! Місто на горах, мов велетенський корабель, здавалося, пливло в блакиті над зеленими борами, а під ним, унизу, над самою рікою, розкинулося ще одне таке ж велике місто, що з верхнім складало, власне, єдине ціле, бо було обнесене спільним валом, хоча й нижчим. То був Поділ.

Каан довго, мов заворожений, споглядав це диво. Потім хрипко вигукнув:

- Харманкібе! Харманкібе! Киюв! Прадавня столиця землі орусутів! Я прийшов, щоб підкорити тебе! Я, Мунке, прийшов!

Йому було років сорок. Безбороде вилицювате обличчя, маленький кирпатий ніс та невисокий зріст не виділяли його з-поміж нойонів [7], що трималися позад нього на деякій відстані. Але в голосі вчувалася сила і звичка повелівати людьми.

Кінь під ним раптом нетерпляче забив копитом, ніби збирався перестрибнути через ріку, і це нетерпіння передалося вершнику. Менгу підняв камчу [8] і, ткнувши нею прямо поперед себе, владно вигукнув:

- Ми повинні взяти це місто!

Нойони та баатури [9] враз наблизились до нього. Нойон Ахмил на правах родича, бо тримав ханську сестру, поправив на круглій голові оторочений лисячим хутром малиновий борик і, вклонившись, заперечив:

- Нині не візьмемо, каане.

- Чому?

- Сил малувате. Багато хоробрих баатурів полягло під Черніговом, у самому Чернігові та й по всій Сіверській землі.

- Я не кажу брати силою. Спробуємо взяти спокусою! І хитрістю!.. Ще вчора, з дороги, я послав до Киюва одного орусута. Він буде там моїми очима і вухами!

- А якщо обдурить?

- Не обдурить! У нас у полоні вся його сім'я - жона, діти, старі батьки... Я пообіцяв йому за вірну службу забезпечити їм тепле і ситне життя, до якого вони всі звикли, бо той орусут був князівським тіуном. Він повзав переді мною, мов черв'як, і клявся, що зробить усе, що я накажу. Він винюхає там усе, що нам треба знати!

- Ойє, ойє [10]! Це добре!

- А зараз пошлемо, як ми це всюди робимо, послів, щоб умовити мешканців Харманкібе і їхнього коназа Микаїла піддатися нам по добрій волі. Після падіння Переяслава і Чернігова кияни он як нажахані нашою несподіваною з'явою тут! - і він показав на київські вали, усіяні тисячами людей. - Тож коли пообіцяємо їм життя, вони з радістю відчинять нам свої Золоті ворота!

- Ойє, ойє! А потім що?

- Потім?.. Нам би тільки виманити їх із міста, а тоді ми зробимо з ними те, що робили повсюди, - хитро примружився каан. - Майстрових - у неволю, дівчат і молодиць - воїнам на потіху, а старих, малих і, особливо людей визначних, багатих та книжників - під сокиру та соїл [11]!

- Ойє, ойє! Мудрі слова мовиш, каане! Послати послів! А може, рибка якраз і клюне!.. Тільки - кого послати?

Менгу замислився, обвів поглядом присутніх. Ніхто не опустив очей: кожному хотілося стати послом, бо, окрім слави, ця небезпечна, але почесна місія при щасливому її завершенні може принести велике багатство - рабів, золото, срібло, одяг, зброю. Хто ж не хоче відразу розбагатіти?

- Старшим послом піде сотник Жокте, - сказав після довгої мовчанки каан і ткнув нагайкою до суворого на вигляд баатура, що сидів на коні міцно, мов дуб, і пожирав каана вузькими чорними очима.

- Жокте? Простий баатур з аратів [12]? - пролунало розчароване зітхання.

- Він заслужив цієї честі: перший зі своєю сотнею ввірвався в Чернігів, і там, де ступила його нога, не залишилося нічого, крім попелу та трупів! Я люблю хоробрих і безжальних людей! Поїде Жокте і візьме з собою чотирьох - кого сам захоче. А також - терд-жумана [13] Шарапа.

Жокте задоволене ошкірнувся, сплигнув з коня і по звичаю, запровадженому Чінгісханом, упав перед кааном ниць, простягнув наперед руки і між ними поцілував мерзлий дніпровський пісок, перемішаний кінськими копитами з снігом.

- О всемогутній каане! Дякую за ласку й довіру!.. Тільки Шарапа ніяк мені взяти - прокляті орусути проткнули тому кипчакові [14] списом груди.

- А був ще один кипчак - Осавлук. Здається, він теж знає мову орусутів?

- Той дістав стрілу в ногу і тепер зализує рану.

- Тоді візьми когось іншого, хто знає нашу мову і орусутську або хоча б кипчацьку і орусутську. Гадаю, знайдеться такий?

- Серед боголів [15] мого молодшого брата десятника Жадігера є один молодий орусут, що був полонеником у кипчаків, а торік разом з ними потрапив у наш полон, - він по-кипчацьки лопоче, як справжній кипчак, та й по-нашому вже добре навчився. То, може, його?

- Приведи до мене - подивлюся, поговорю з ним. Жокте кивнув братові Жадігеру, такому ж жилавому, похмурому баатурові, що виглядав через голови нойонів, і той миттю помчав до коша [16]. За якусь хвилину привів і кинув до ніг каанові раба-орусута, обірваного, брудного, знеможеного, з кангою [17] на шиї.

- Ось він! - буркнув коротко і відступив назад.

- Встань! - наказав Менту.

# data[].attributes.attachment_link.title
Горить свіча - Володимир Малик, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир Малик - відомий український письменник. Його віршовані казки "Журавлі-журавлики", "Чарівний перстень", "Микита Кожум'яка" та інші, повісті "Чорний екватор", "Слід веде до моря", "Двоє над прірвою", історичні романи "Таємний посол", "Князь Кий", "Черлені щити" мали неабиякий успіх.

# data[].attributes.headline
Чумацький шл

# data[].attributes.body
Чумацький шлях : Роман / В. Малик. – К. : Укр.письменник, 1993. – 285 с.

В романі автор захоплено розповідає про своєрідне явище в Історії Українського Народу – Чумацтво. Головний герой твору – Івась Бондар залишає в Лубнах кохану дівчину Катрю і разом зі своїм хазяїном Хуржиком та чумацькою валкою їде в Крим по сіль. Ніколи не гадалося йому через які неймовірні пригоди доведеться пройти. Тут і зустріч з Потьомкіним і Катериною ІІ, і татарський полон, і втеча, і вступ до війська Чорноморських Козаків, і  участь у війні 1786-1791рр. проти Туреччини.

# data[].attributes.headline
Малик В. Чер

# data[].attributes.body
Малик В. Червоні маки: Поезії; Месник із лісу: Поема; Журавлі – журавлики: Поема; Воєвода Дмитро: Героїчна поема .-К.: Український центр духовної культури, 2001.- 208с.

Першими творами Володимира Малика були поезії, історичні поеми – легенди. У цій збірці, присв'яченій 80 - річному ювілею письменника, представлено його лірику 30 – 50 років. Яка лише частково при житті автора була опублікована у періодиці. Та вибрані поеми – легенди, з якими він увійшов в літературу.

# data[].attributes.headline
Малик В.К. С

# data[].attributes.body
Малик В.К. Синя книга(Текст): щоденник (записки для себе). 1958 –1998 / В,К,Малик; (упорядники О.В.Сиченко, Н.О.Сиченко). 2-ге вид., без змін.- Полтава: ТОВ «АСМІ», 2011.- 308с.,іл.

# data[].attributes.headline
Володимир Малик. Збі

# data[].attributes.body
Володимир Малик. Збірка творів. [Електронний ресурс].  https://spadok.org.ua/biblioteka/volodymyr-malyk-zbirka-tvoriv

Володимир Малик. Слід веде до моря. [Електронний ресурс]. http://chtyvo.org.ua/authors/malyk/slid_vede_do_moria/

Володимир Малик. Чорний вершник. [Електронний ресурс]. http://chtyvo.org.ua/authors/malyk/chornyi_vershnyk/

Володимир Малик. Чорний екватор. [Електронний ресурс]. http://chtyvo.org.ua/authors/malyk/chornyi_ekvator/

Володимир Малик. Шовковий шнурок. [Електронний ресурс]. http://chtyvo.org.ua/authors/malyk/shovkovyi_shnurok/

Журавлі-журавлики. Віршовані казки: «Воєвода Дмитро», «Журавлі-журавлики», «Чарівний перстень», «Червона троянда». [Електронний ресурс].  http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=524

Малик Володимир. Горить свіча. [Електронний ресурс]. http://www.ukrlib.com.ua/books/printzip.php?id=66&bookid=2

Малик Володимир. Повні тексти творів. [Електронний ресурс]. https://www.ukrlib.com.ua/books/author.php?id=75

Малик Володимир Посол Урус-Шайтана. [Електронний ресурс]. http://www.ukrlib.com.ua/books/printzip.php?id=66&bookid=2

Малик Володимир. Тайний посол. [Електронний ресурс].  http://www.ukrlib.com.ua/books/printzip.php?id=66&bookid=2

Малик Володимир. Фірман султана. [Електронний ресурс]. http://www.ukrlib.com.ua/books/printzip.php?id=66&bookid=1

Малик Володимир. Черлені щити. [Електронний ресурс]. www.ukrlib.com.ua/books/printzip.php?id=66&bookid=0

# data[].attributes.headline
Кулаковський В. Майс

# data[].attributes.body
Кулаковський В. Майстер історичної теми // Література. Діти. Час. 1981.– К., 1981.– С.175–176. [В 83.8 Л64]

Чайковський Б. Далеке стає близьким // Малик В. Журавлі-журавлики.– К., 1980– С.5–11. [мл 84.4УКР М 19]

Чайковський Б. Володимирові Малику – 70 // Літ. Україна.– 11 квіт.– С.3

Володимир Малик. Біографічна довідка [Електронний ресурс].

http://www.chl.kiev.ua/95/Writer_1/Malukbd.html

Малик Володимир Кирилович [Електронний ресурс]

http://www.chl.kiev.ua/default.aspx?id=1784

# data[].attributes.headline
«Князь Ігор.

# data[].attributes.body
«Князь Ігор. Слово о полку Ігоревім»

Роман «Князь Ігор» присвячений історичному походу Новгород-Сіверського князя Ігоря Святославича на половців 1185 року. Герої роману потрапляють у вир трагічних подій, де на них чекають і тяготи походу, і криваві сутички з ворогом, полон і втеча з нього. Випробування долі ще більш зміцнили в усіх, від князів до простих людей, прагнення жити вільно на своїх землях і відстоювати власну волю. До видання також увійшло «Слово о полку Ігоревім», перекладене та реконструйоване Володимиром  Маликом.